35

Ó Ivane, náš patrone, darův božských studnice, země český, známe všickni, svatý víry denice? Pobožností, samotností chceme tebe chváliti, služebníka, milovníka hlasy našima ctíti.

Naším srdcem zkroušeně chcem
a vší ponížeností
vždy tvou svatost a každou cnost zpívati s pobožností. Vzhlédni na nás a vyslyš nás, snažně tebe žádáme, naši mdlobu v tuto dobu,
že uzdravíš, doufáme.

Králův perla., knížat berla království charvatského,
Ivan jasnost, poklad všech cnost (?) národa dalmatského:
jeho svatost jest každá cnost, stezka do věčné vlasti,
jest poušf čistá, cesta jistá
nám k nebeské radosti.

Když vykvěfl a rozkvětl
jako krásné ovoce
šťastně z domu, aneb stromu, urozeného otce,
nazván Ivan anebo Jan,
že on potěšifele
v dobrých skutcích a zármutcích najde Jana Křfitele.

Štěstí, sladkost mě1 za hořkost i jeho mladý letu,
rozkoše med měl jest za jed nešlechetného světa,
kříže hořkost jeho sladkost, v čas svého putování
protivenství — důstojenství věčného panování.

Králův sláva jako tráva — Ivan dobře znamenal — a důstojnost že obtížnost, v svý mysli svatě poznal. Těla pěknost, že nestálost, v svym srdci jest potupil.
Zboží poklad, ten hříchův sklad, na svý poušti jest stopil.

Pro své cnosti hned v mladosti všem lidem se zalíbil,
neb zrcadlo a pravidlo
pobožnosti všem jest byl.
Vzdal korunu, volal k trůnu,

otec království svého, jemu žalost a ne radost z trůnu přednešeného.
Všecku slávu toho stavu, od otce představenou, jeho srdce neslo hořce a myslí vždy protivnou. Žádá honbu, a tak pompu světa i jeho marnost
jest opustil, z srdce pustil, naleznouc v mysli radost.
V kratochvíli čas a chvíli nalezl rod královský urozenost v poníženost změnit v stav poustevnický. Ztraceného, všem milého hledá láska bratrská, když nalezla, nepoznala, jsouce v tom vůle božská.
Z své krajiny sám jediný
mile jest se odebral
v pustý místa a v nich Krista hledati jest se staral.
Jak dennice, jasné slunce, českou zem jest osvítil,
v ní křesfanský, poustevnický život první posvětil.
Knížetcí dům, královský trůn proměnil jest v J'eskynku, vzal jahůdky za lahůdky, aneb lesní bylinku.
Nápoj laňka a studánka podala s ochotností,
lůžko — kámen byl jest pramen svaté trpělivosti.
Když ten kvítek svůj příbytek v české zemi založil, kořen cnosti, pobožnosti na poušti jest položil. Stojí v zbroji, volá k boji ďábelská nešlechetnost, cnosti jasnost ďáblův temnost, zrušit chtíc jeho svatost.
Pekelníci, protivníci udatného rytíře,
ach, trápějí, pokoušejí stálého [v] svatý víře. Když sužují, vypuzují. On mysl ale skály
nezměniti, však změniti chtíc, jsouc v naději stálý.