112

stým. I promítané obrazy biblické nebo filmové, doprovázené případnými sbory á capella, mysl přítomných m,omě dojímají.
Taková duchovní divadla (opery, oratoria, mysteria) byla by jistě pro lid pravým chrámem umění -- bez profianisaee biblického děje. Nejsou-li obrazy, ilustrace znesvěcením Písma sv., proč by jím měla býti dramatisaee biblického děje?
Rubinstein sám napsal původně oratorium „Ztracený ráj”, ale později dílo úpině změnil a přioděl i dramatickou formou duchovní opery, jak sám dílo na-zval. Později téže změny doznaly i jiné jeho skladby „Stavění věže Babel, Kain a Abel, Mojžíš, Kristus” a j. Není pochyby, že by věkovité skladby Bachovy, Handlovy, Mendelssohnovy v rouše skutečných dramat rovněž zatřásly nitrem i těch přítomných, kteří přišli snad jen vyslechnouti melodie geniův.
Předpokládá se, že stavby podobných divadel musely by býti řešeny podle jiných směrnic; scénická výprava, dekorace, hlediště, orchestr, vse by vyžadovalo podstatné změny, které by museli vyřešiti opět umělci-architekti. Zkušených umělců reprodukčních nemá národ náš nedostatek. Tyto produkce umělecké by ovšem vyžadovaly úpiné slohové pochopení celé skladby, t. j. musely by býti prováděny v krásné shodě s cítěním skladatele i s vnitřním obsahem, ve zvuku pečlivě odváženém a s přesvědčivou silou výrazu. Chór, delší polyfonní věty, fugy nepůsobily by zvláštních obtíží, neboť i světské opery vyžadují značené pa-měti hudební.
Podobné produkce duchovní bývají vždy jakýmsi svátkem umělecko-,národním. Oratoria, requiem Mozartovo a j. musela býti prováděna na př. v Kroměříži v rozsáhlém skleníku arcibiskupském, aby mohlo býti umístěno všechno přihláše;né obecenstvo. Zde bude vždy p'.atiti heslo Smetanovo: „V hudbě — jest život Čechů?” Český národ jest národem vysoké kultury hudební, a zpěv vždy zůstane neocenitelným nástrojem k vytvoření pravého a pevného společenství národního.
Národu, jemuž jest hudebnost zděděnou vlastností, jemuž jest hudba jednou ze základních potřeb srdce, dává moc hudby, vytrysklé z cítění národního, nejenom vnitřní radost, ale i sílu ducha -- to ovšem netvrdíme o šlágrech anebo o hudbě plýtké, nedokrevné? Většina lidí má přirozené disposice k hudbě, k hudebnímu vnímání i projevu; jest dokázáno, že větší jest procento lidí daltenických (barvoslepých) než k hudbě tupých, kteří by postrádali sluchu hwd,ebního. A přece, jak málo se celkem zpívá v národě, jak málo sborově, organisovaně, a právě proto zůstáváme bohužel bezmocni proti gramofonovému braku na deskách, který národ nikterak nešlechtí)
V těsném spojení s uměním, které povznáší kulturní úroveň, jsou i tak zv. koncerty duchovní. Přes to, že se různí mínění o těchto technických výkonech ať zpěvních nebo i varhanních, nelze je nikterak podceňovati. Jsme malý národ s velkou hudbou — i světového významu (na př. Prodaná nevěsta). Ale i dílo hudební žije teprve tehdy, když zní, kdvž jest provozováno, proto by bylo třeba, ,aby bylo hodnotných duchovních skladeb dostatek, zjednati i potřebné předpoklady pro tvůrčí činnost sk'adatelů a chrániti a zajišťovati autorská práva pří-slušnými korporacemi. Máme bohudík v národě i dosti skladatelů, kteří mají nejkladnější poměr na př. k varhanům, jako k základnímu nositeli hudby duchovní. Více bývá ovšem koncertů pěveckých.
Šeb. Bacha Jehova, jeho Magnificat, Nešverovo De profundis, 50. žalm (Miserere) mistrů italských, Mendelssohnův žalm 95., jeho Eliáš, Paulus, Israel v Egyptě, Samsen, Hándlův Messiáš, téhož Te Deum, Mozartovo Requiem, čtyřhlasé Ave verum corpus, Haydnovo Stvoření, Sedm slov Páně, Palestrinovy Miss.a s. Marcelli, Tenebrae factae sunt, Ferd. Hummela Alleluja, skladby Brahmsovy a mnohé j. bývaly v letech minulých oblíbenými čísly programu, která uchvacovala mysl posluchačů. Podobné produkce vyžadovaly sice krajního vy-pětí sil pěveckých těles, ale byly zároveň i potřebnou vzpruhou pro sbory chrámové, aby své nejlepší síly věnovali i zpěvům liturgickým.
Nelze ovšem dávati na program duchovních koncertů skladby, které postrádají charakteru křesťanského nebo i jinak nejsou v souladu s dogmaty, na př. scény ze