86

kdo takto bez zdvojování hlasů anebo bez paralel přísně improvisovat? Pakli ano, nechti se raději cvičí v improvisaci thematické, pakli ne, nechf hraje z dobrých předloh. Jiný zlozvyk se vyskytuje na malých, jednomanuálových strojích, kde varhaník pouze odrazil pro mezihru principál. Mezihru končí závěrečným akordem, drženým pravou rukou, avšak, aby nepřišel pozdě, vytáhne levou rukou principál, čímž onen závěrečný akord prudce vyhrkne, nebof nyní teprve odsadí, jako by nemohl pravou ruku na okamžik zvednout a až v této pauze rejstřík vytáhnout? Tímto žalostným vyštěknutím končí zpravidla mezihra, ve které nás náš varhaník častoval podobnou fantasií, jakou se stkvělo preludium. Poněvadž mezihra byla bez myšlenky, nevěděl varhaník, kdy má končit; končil vlastně několikrát, ale nezačal písně. Tedy: kdo neumí improvisovat, dělej mezihry nejkratší, jinak hrej z předloh. Délka mezihry se řídí délkou sloky, avšak vždy má býti mezihra kratší, než sloka, vždyf varhany se hrají, aby lid zpíval, ne proto, aby varhaník se produkoval. Takový ,koncertista" si libuje v modulacích. Sotva dokončil píseň, již je v jiné tónině. V té setrvává, déle než by se na mezihru vůbec slušelo, a konečně si vzpomene, že by měl zahrát také zas další sloku písně. Jeden nebo dva akordy a závěrečná kadence v tónině písně je hotova a chvatně se začíná nová sloka. Nikdo nezpívá, vždyf i těm hudebním analfabetům je ten hokus pokus úpině nesrozumitelný. Proto se vytáhne více rejstříků a pak teprve lid začíná chápat, že už může zpívat. Takový hráč mnohdy zabloudí do odlehlé tóniny, z níž se nevyplete, má~li na dané znamení zvonkem končit. Hraje proto třeba ještě hluboko do pozdvihování. Respektování liturgie je podmínkou, která se rozumí sama sebou, vždyf se jedná v prvé řadě o mši svatou. Proto musí varhaník kněze sledovat a zařídit svoji hru tak, aby verše písně se zpívaly při oné části mše svaté, pro kterou jsou určeny. Tento požadavek bývá přečasto paralysován nepoměrně dlouhými mezihrami.
Sloku k Sanctus dlužno začíti nejpozději, zazní-li troje zvonění, jinak je ne-bezpečí, že neukončíme písně do pozdvihování.
Předehra po pozdvihování, která konečně snese nepatrné crescendo z pianissima do piana, nesmí se protahovati až do „Pater noster”, nebof má býti úvodem k Benedictus. S poslední slokou neotálejme, nýbrž začněme ji tak, aby mohla býti ukončena nejpozději před posledním evangeliem. Je velmi nešefrné za-číti sloku při Ite missa est a nechat kněze, chystajícího se po posledním evangeliu k modlitbě, čekat, až píseň bude dohrána.
Jak vidno, jedná se většinou o věci samozřejmé a přec se stále proti nim hřeší. Nemáme ovšem prostředků vychovat zde z našich varhaníků virtuosy, avšak tolik leží v možnosti každého jednotlivce, aby svoji hru zařídil tak, aby byla alespoň liturgicky a esteticky bezvadnou.
Jaroslav Dušek: Cyrilské hnufí a jeho organisace.
Valná hromada, volby předsednictva a funkcionářů.
První ustavující valnou hromadu svolává Obecnou jednotou Cyrilskou jmenovaný místní jednatel. Jinak řádné a mimořádné valné hromady svolává předseda, který také spolek zastupuje se všemi právy a povinnostmi před úřady círke~rními i státními. Valná hromada, jakožto vrcholná instance spolku, rozhoduje pravoplatně -- s výjimkou změny stanov a výše členských příspěvků — o všech záležitostech spolkových, kontroluje činnost spol.ku i jeho hospodaření. Volí ze svého středu předsednictvo a funkcionáře, jimž vždy na dobu jednoho roku dává do rukou moc vésti a spravovati jeho jmění v mezích stanovami určených. Jest proto bezpodmínečně nutno, aby při volbách funkcionářů bylo pečlivě při-hlíženo k tomu, je-li kandidát schopen i ochoten úkol jemu svěřený svědomitě piniti a zastávati. Buďtež proto včelo každé Cyrilské jednoty stavěni členové, kteří pro ten který úkol mají schopnosti a o nichž je jisto, že jsou s to Jednotu vésti v duchu cyrilském k rozkvětu. Nebudiž jen přihlíženo -- jak ve spolkovém