78

dřív se mohl přednášet kterýkoliv hlas, když ve skladbě polyfonní byly hlasy rovnoprávné. Ve způsobu obsazení panovala po celé XVII. stol. volnost, bylo věcí dirigenta, jakými prostředky chce dílo provésti. I u hlasů skladatelem instrumentálně myšlených. byla možná alternativa: ,violini o cornetti" a „viole o tromboni”. Skladbu vokální, kterou opafřil skladatel pouze generálbasem, bylo nutno teprve instrumentovat, vždyt nástrojová improvisace, i kdyby všichni hudebníci znali význam fundamentálního basu, sotva by byla dopadla uspokojivě. Ostatně nebyl Michnou navržený způsob přednesu podmíněn snad pouze lidovostí písniček, jím složených nebo sebraných, nebot vyskytuje se také ve skladbách liturgických. Příklad máme v offertoriu ,Laudate Dominum de coelis" od P. Alberika Macáka:9 větičku, přednesenou sólovým sopránem za doprovodu varhan (v generalbasu), přejímá v téže harmonisaci sbor.
Sylabická deklamace, v Mariánské muzice důsledně užívaná, je provedena také u Macáka, teprve před závěrem je věta zpestřena stoupající sekvencí, vytvořenou ze 2 párů hlasů, vedených v protipohybu; hlasy každého páru jdou v paralelních terciích.
Hlavní dílo Macákovo je jeho ,Cultus harmonicus", jež vyšlo v letech 1649, 165010 a 1653.
Zpěvy jedno až vícehlasé jsou doprovázeny generalbasem. Ze svazku III. za choval se pouze hlas 15., 16. a 18.,11 což opravňuje k domněnce, že se zde v ne--dostatku zpěváků obsazovaly některé hlasy instrumentálně, nebot pro 18 reálních hlasů bylo asi nesnadné sehnati tou dobou zpěváky. Že Macák byl skladatelem pokrokovým, dokazují jeho 3 rukopisné skladby v Kroměříži,l° z nichž jsou 2 sólové.
Michna se přidržuje stylu Mariánské muziky ještě ve své ,Svatoroční muzice" z r. 1661, kdežto mezitím, v r. 1651, vydal „Loutnu českou” s obligátním doprovodem 2—3 smyčcových nástrojů.11 My zde nehodláme dále sledovati tento směr umělé lidové písně, nebol jednak byli bychom nuceni přejíti hned až do r. 1693, kdy vydal Václav Holan Rovenský svoji „Kapli královskou”, jednak můžeme již v polovici XVII. stol. zaznamenati výtvory umělé hudby liturgické, svědčící o novém směru. Žel, že na tento můžeme souditi jen z názvů. Jsou to Michnovv nedatované ,Cantiones sacrae" pro 1—6 hlasů s doprovodem 1—5 nástrojůll a téhož ,Officium vespertinum ... a 5, voce sola concertante, vocibus aliis et insfrumentis infercedentibus" z r. 1648, označené jako op. 3.15 Již tyto názvy samy dávají tušiti, že Michna musel zaujímati v naší církevní hudbě čestné místo a zasluhoval by si tedy v dějináchls jiného hodnocení, než mu bylo dosud věnováno.
Leč skladatelskou zdatnost nelze vyčísti z pouhých názvů děla bylo proto naší snahou vypátrati skladby ještě existující a prozkoumáním jich učiniti si úsudek o Michnově hudbě. O výsledku tohoto studia podáme zprávu v kapitole příští.

9 V katalogu „Hudební archiv kolegiálního kostela sv. Mořice v Kroměříži” z péra Msgr. Dr. A. Breifenbachera jest skladba zapsána v odd. III. pod č. 28. Že autor skladby „F. Albericus” jest totožný s P. Alberikem Macákem, dokazuje hudební inventář cisterciáckého kláštera v O-seku z r. 1720, kde se „R. P. Albericus” uvádí jako autor 4 mší a 3 offertorií, takže zkratku >,F" lze čísti jako ,Frafer", jak se řeholníci, jaksi ze skromnosti, rádi sami nazývali. O Macákovi viz. Eifner, Quellenlexikon, X, str. 390.
lo Breitenbacher 1. c., str. 25 a 26.
u Eifner 1. c., VI, str. 407.
12 Breitenbacher 1. c., str. 94 (č. 194, 205, 206) a str. 100 a 101 (č. 25).
13 Popsána mnou v „Sborníku prací k padesátým narozeninám profesora dra Zdeňka Nejedlé-ho,” str. 74 a násl.
Sd Název dle Dlabače (II 316), který jej Icituje toliko z nakladatelského katalogu, dílo samo dosud nebylo objeveno.
15 Breitenbacher 1. c., str. 25 pod č. 123. Zachoval se pouze Canfus I. Přát bych si, kdyby čtenáři, kteří mají pod svojí správou sbírky starých hudebnin, anebo kteří mají k takovým sbírkám alespoň přístup, po těchto dílech pátrali a objevení jich redakci Cyrila lask. oznámili.
le O Michnovi jako básníku pojednal v nejnovější době Vilém Bitnar v knize „O českém ba-roku slovesném” (Praha 1932).