4	C Y R i L	1928

ným Hektorem Berliozem, dnes mistrové jako Franck, d'Indy, Fauré a Debussy uvádějí Francii na první místo v hudební hierarchii. Jaká toho jest asi příčina? Francouzský smysl pro tradici.
Zatím co Němci pomatení berlínským velikášstvím nahrazují ušlechtilý odkaz Beethovenův ledovým paganismem Richarda Strausse a brimboriy hudebních futuristů, tradicio nelní Francouzi sbírají pietně skvosty pohřbené pod kolosálními výtvory moderních bar-barů a vyvozují z nich principy, jež jediné mohou dáti sóudobé hudbě pravý směr, stavěce ji na základ zdravého smyslu a úměrnosti.
Německý hudební protestantismus šel až tak daleko, že zapřel nejsvéráznější velikánv národní. Tak na příklad varhanní tradice Bachova jako by úpině z Němec vymizela. Ne že by se tam už Bach nehrál, ale němečtí varhanáři vzali si do hlavy šílenou myšlenku
napodobiti orchestr, a	jest provázena nesko‑
od té doby jak něme-	nalou vyrovnaností, tr‑
cké varhanářství tak	váním, stálostí tónu a
varhanictví se stalo o-	vytváří v hudbě oblast
bětí této modernistické	zcela zvláštní a jedi‑
rakoviny.	nečnou. Kdož milují
jest zajímavo, co o	varhany, milují ztrnu‑
tom píše Henri Mu-	lost jejich zvuku. Kdy
let ve své brožurce	by jejich tón nebyl
,Zhoubné a protinábo	ztrnulý, nebyly by to
ženské tendence v mo-	už varhany.
derním varhanářství«	v	{	-'	Varhan ri omína í
(vyšlo ve vydavatelství	timbre jistých nástrojů,
»Scholy cantorume v	ale nenapodobí ho. To Paříži) :není jejich úlohou, mo‑
>Velmi se podobá,	houf docíliti lepších ú‑
že varhany byly vynale	činků. Dostačí samy so
zeny z potřeby napo-	bě, neb jsou tak bohaty
dobiti dechové nástroje	jako nejbohatší orchestr
mechanickými pomůc-	Orchestr jest obraz,
kami, aby se ušetřilo	-varhany vitraj. Var‑
lidského dechu. Vý-	hanní timbry, vyznaču‑
sledek byl dosti uspo-	jící se velebným ú‑
kojiv ale vynálezce če-	chvatným klidem, pro‑
kalo nemilé překva-	sycují ovzduší našich
pení : zvuk ten byl ne-	kathedrál právě tak,
hybný, ztrnulÝ•	jako se snaží na věřící
Tato ztrnulost var-	usebrání živými a přece
hanního zvuku jest sa-	něžnými světly našich
mou jeho podstatou,	vitrajů.
Tak jako vitraj mají varhany své barvy. Možno říci, že zvuky varhanní flétny jsou modré, jazýčkových píšfal rudé, piných her žluté, kornetů fialové, gamb zelené. Tak jako ve vitraji všecky ty barvy jsou ztrnulé. Tato ztrnulost ani dost málo nejsouc na závadu, jest právě základem veškeré krásy varhanní hry. Kdyby jí nebylo, bylo by ji třeba vynalézti.
Napodobiti nástroje, byf sebe dokonaleji, naprosto nedostačuje k napodobení orchestru. I kdvby se podařilo úpině zdolati ztrnulost varhanního zvuku, zbývalo by ještě vyhráti, co jest v partituře, a na to by bylo potřebí 20 ruk a 20 manuálů. Na dynamické odstíny bylo by potřebí 20 žalusií a ještě by to byly jen odstíny mechanické. Zbytečno mluviti o změnách timbru v jednom a témže nástroji a o změnách intensity.«
O udržení se zdravé varhanické tradice ve Francii největší zásluhu má Alexandr Guilmant. Jeho učitel J. N. Lemmens, profesor bruselské konservatoře, byl žákem P. A. Hesse který opět studoval u jednoho ze synů Bachových. Tím jest tedy udržena posloupnost od otce novodobé varhanní hry, nesmrtelného kantora lipského.
Ač Alexandr Guilmant byl nejstarší ze zakladatelů pařížské Scholy cantorum, umínil jsem si promluviti o něm v této revui až naposled. Jeho úkol vychovati zdatné. liturgie dbalé varhaníky, by] zajisté méně důležit než universální dílo Karla Bordesa nebo skladatelská škola Vincenta d' Indyho. Přece však nelze říci, že by poslání Alexandra Guilmanta