motiv chudoby	 s ~	i' #e  b~	motiv lásky

Rok 1927	C Y R I L	Strana 7
Licinio Refice, Triffico Francescano.

V
 neděli dne 16. ledna provedeno bylo v Praze péčí ústavu italské kultury nové dílo vlašského kněze-skladatele složené k 700tému výročí smrti sv. Františka z Assisi a pro-vedené poprvé v kathedrále assiské v předvečer památného dne smrti světcovy dne 3. října 1926. Skladatel Don Licinio Refice, který dílo sám dirigoval, narodil se 12. února 1885 v Paťrice. Byl vychován v Anagni, stal se knězem. Učiteli hudby jeho byli vynikající hudebníci a skladatelé v Římě, Ernesto Boězi, Stanislav Falchi a Remigio Renzi. Roku 1910 povolán byl za profesora na vysol:ou papežskou školu hudební »Pontificia scuola superiore di musica sacra« v Římě, kterou založil téhož roku papež Pius X., proslulý vydáním Motu propria o hudbě církevní, jež se stalo zákoníkem církevní hudby. Tam učí Refice skladbě hudební a instrumentaci, nauce o harmonii, cvičení a esthetice chorálu. R. 1911 byl jmenován ředitelem sboru basiliky Liberiánské při chrámu S. Maria Maggiore. Refice napsal již mnoho skladeb pro potřeby liturgické, jako mše, hymny a motetta. K loňskému roku jubilejnímu napsal Missa Iubilaei, která jest věnována Sv. Otci Piu XI. Z větších děl budiž
Jmenováno Rekviem s orche-	významné události v životě
strem, Stabat ivlater (1917),	světcově. Text vynikající bás‑
Te Deum (1918). Mimo to	nickým vzletem přidržuje se
složil Refice řadu kantát a	celkem historických pramenů
oratorií. Jsou to: oratorium	o životě sv. Františka. Díl
Cannanea, kantáty La vedova	prvý vyučuje obrat v životě
di Naim (1912), Maria Mag-	sv. Františka, který nastal po
dalena (1917),	I1 Martirio	návratu jeho ze Spoleta a
di Sant' Agnese (1919). K ju-	navazuje na hostinu. kterou
bileu 600. památky smrti Dan-	tehdy připravil František na‑
tovy roku 1921 složil vokální	posledy svým druhům. Marně
symfonickou báseň » Dantis	snaží se druhové zlákati jej
poetae transitus- na slova G.	do svého středu, marně hledí
S a l v a d o r i h o, a naposledy	v něm čarovné zjevy vzbuditi
Trittico Francescano na slova	marnivost, touhu po slávě
Emidia M u c c i h o k jubileu	vojenské a slávě básnické.
františkánskému.	František odmítá vše a volí
Dílo Reficeho mohli bychom	Chudobu, která přichází, aby
nazvati triptychem, nebof ve	se s ním zasnoubila. Díl II.,
třech obrazech líčí nám tři nazvaný Stigmata, předvádí nám sv. Františka na hoře Alvernu, kde prosí na kolenou Krista, aby mu dal protrpěti svoje muka a procítiti nekonečnou svoji lásku. Na jeho prosby zjevuje se Serafín, mající podobu ukřižovaného člověka a vtiskuje mu pět znamení Kristových ran. František opěvuje Boha a nebeské i pozemské bytosti oslavují velebnost a dobrotu Boží. Díl třetí líčí smrt a oslavu sv. Františka. František loučí se umíraje se svými bratry, a odporučuje jim paní Chudobu. V slavném průvodu nesou ostatky světcovy do Assisi. Průvod zastavuje se u kláštera sv. Damiána, kde vychází sv. Klára s řeholními sestrami a oplakává smrt svého mistra a dobrodince. V tom však se ozývá hlas s nebe, oslavující příchod chudého Františka do slávy nebeské. Smutek a pláč mění se v jásot, a hlasy andělů i lidu prozpěvují slávu sv. Františku.
Dílo samo vyniká nejen dramatickým pojetím, ale i po stránce invenční a instrumentační. Živý spád, zvláště druhého a třetího dílu, nezůstane bez hlubokého dojmu na posluchače.
Dom Refice vyšel z moderní školy, orchestr jeho září barvami, kterými líčí zvolený básnický Bujet. jestli v invenci své opírá se o chorál sv. řehořský a jeho vážnou diatoniku, užívá proto církevních tonin, s druhé strany nezanedbává chromatiky a výrazových pomůcek italské nové školy i moderny. Líčení jeho dramaticky připíná se k situaci, k jejímuž vy-stižení a dokonalému zcelení výhodně slouží mu práce motivická. Všechny díly spiaty jsou hlavně třemi motivy,