Rok 1923-	C Y R I L	Stranu 73

Rovněž jest třeba, aby varhaník snažil se v kázni udržeti mnohonásobné hlasy varhan, aby jimi vyjádřil jednotu křesfanské obce hromadně se modlící, zpívající z jediného srdce a z jedné duše, Baby jedno byli, jako Otec můj a já jedno jsme,a jak praví Pán. Hlasy unisona gregoriánského, byf by jich bylo pět set nebo pět tisíc, jsou takto jedním hlasem. Stejně tomu tak musí býti s hlasy varhan.
Zvučnost a souhrn principálů, mixtur, velkých her; sloh fugovaný, polyfonický, a to bud přísného tria nebo kanonu, lépe budou odpovídati, hlavně představě hromadné modlitby, než hry solové nebo vedlejší hry melodicky propracované mohly by často připomínati modlitbu soukromou. Leč v tomto posledním případě vážnost hudební myšlenky bude moci zastříti tento dojem.
Končím: pracujme, abychom si utvářili ducha liturgického; to byl by pro nás nejbezpečnější prostředek, bychom přispěli k tomu, aby se staly z našich chrámů v pravdě piné domy Boží a domy zp:vané modlitby. Naší ustavičnou starostí, naší touhou mělo by býti, abychom nenechali uslyšeti v našich katolických chrámech ničeho, co by nebylo jako slabý ohlas adolce sinfonia di Paradiso « kterou slyšel Dante.
Nechaf nevidíme v těchto slovech sen básníkův. Dante, mluvě takto, byl prostou ozvěnou velikého hlasu. Potvrzoval víru a slib sv. Tomáše Akvinského : DCredibile quod post resurrectionem erit in Sanctis laus vocalis. — Jest uvěřitelno, že po zmrtvýchvstání budou svatí zpívati chvály Boliu.«
Dante nás dokonce ujišfuje, že hlas blažených, tento hlas, kterým znovu »přiodějí,« bude živější nežli hlas žijících, čímž by se ukázal ještě věrnějším nauce andělského Učitele, podle něhož všechny naše vlastnosti dosáhnou po zmrtvýchvstání piného svého rozvití. A vskutku při pouhé vzpomínce na nebeské zpěvy duše Danteova se rozplývá a aby je opakoval, praví, že jeho obrazotvornost má velmi mnoho živosti, ale jeho slovo velmi málo lahodnosti.
Tudíž, z celé naší duše i z celého našeho srdce my všichni, hudebníci chrámoví, varhaníci a ředitelé kůrů, snažme se, bez přestání, abychom zde na zemi Danteovu =dolce sinfonia di Paradiso• uskutečňovali, a drahně zasloužíme se o Boha i o církev, a budeme tím pracovati i sami pro sebe, ježto beztak Dante, který znal nejlepší hudebníky své doby, jest šfasten, že je opětně nalézá a dosud poslouchá v očistci a v ráji, a že ani jediný z nich nebyl zavržen do pekla. Kéž vidina nesmrtelného básníka se uskuteční nám všem zde přítomným hudebníkům !	Přel. jar. Příhoda.
,W--Nq

DR. CYRIL SYCHRA
Josefa Nešvery hudba církevní.
(Dokončení.)
Je dlouhá ta věta úvodní, ale neznaví. Šfastný kus v práci a hlavně : jak účinný a originální, hned dodávám.
V rAgnus« zase dominuje bariton, který třikrát po sobě přináší vážné -Agnus Dei, qui tollis pecata mundia, vždy výš a výrazněji a sbor mu po každé v »miserere nobis= dává odpověď. Vroucně podaným »donan skladba končí.
Všechny tři práce žádají na mně více poznámek.
U prvých dvou obdivuji lehkost v koncepci, ba bravurnost skoro. Tím upozorňují na sebe obě skladby hlavně a tím se ostře odrážejí od předchozích mešních skladeb Nešverových : u nich spíše topornost ve tvorbě lze pozorovati Lehkost tu tuším že podmiňuje hlavně rozšíření materiálu tvárného; je tu především pino vábné melodiky, živého rhytmu a v celku hlavně kontrastu (toho nedostatkem hlavně trpěly práce předešlé). Pro to je všude práce tak poutavá a nová. Je tu dále přehlednost ve stavbě a tím jasnost v projevu — v pracech téhož genru dříve komponovaných právě stavba nebývá dost zcelená.
Je tu dále užší poměr slova k hudbě, líčení už pravdivější a také hlubší. Vnějškově i průvod hledí být zajímavý.
Srovnání těchto dvou mší (op. 67. a op. 73.) s předešlými mšemi podává mi jasně další poznatek: Nešvera přestává býti konservativním. Jistě je mu to velmi ku prospěchu. Ocitá se mezi lidmi našeho pokroku. A postavím-li tyto jeho dvě mše k celému dobovému prostředí u nás, je mi tak milým, že mohu zjistit, že Nešvera tak úzce k žádnému z našich se nepřipial, že by sám sebe ztratil a snad pouhým napodobitelem se stal. Nešvera je tu