54	CYRIL čís. 7.-8.
Při S a n k t u s radostném a vroucím mimoděk si vzpomenete na Foersterova »Skři-vánkaa, jak nyní volá k naší duši

»sne-bes ků - ry hy-mny svo - jí chvá - ly	vrou - cně směs!<
A jde nám ten zpěv opravdu k srdci!
Dvojí změna taktu upozorňuje nás, že v triumfu již přichází Požehnaný, »jenž se béře jménem Páně«, velíc nám forte v akkordech Es-D-C pokleknouti v prach před Přicházejícím, před nímž i zpěv náš se tlumí v pianissimo.
Po posvátném úkonu frygický nápěv P o p o z d v i h o v á n í transponovaný na G, důrazně nám připomíná přítomnost Bytosti z jiného světa, jež na oltář] koná obět tajemnou. A co divného, církevní tonina při zmínce »tají zde se Bůh a člověk« přechází do Ges, za-chovávajíc svůj ráz až ke slovu »Bůh«, aby náhlým spádem o oktávu a ?Manem subito při slovech pa člověk naznačila nesmírný rozdíl dvou bytostí, božské a lidské, spojených zde v jediné osobě.
Tou jest sám Beránek Boží, k němuž v A g n u s po třikráte stejnou invokací, ale pokaždé v jiné harmonisaci voláme o slitování. Tajemným p p počíná volání, aby při zmínce o jeho ranách, trnech v skrání, a nejposléze o kříži, jejž skladatel mohutným gestem po-zdvihuje v lesknoucím se čtyřzvuku až téměř k obloze,
-~	f	calanda
3	I—I— j— n
1 0-5
11
pro tr-ny v skrá-ni,	pro svůj kříž	pro-miň hříc}t...
ba—	b
dostalo se nám prominutí hříchu, naznačeného schouleným čtyřzvukem, po jehož odstranění libě se nám otvírá v sekundovém akkordu brána nebes. jaká to bohatá příležitost, rozvinouti úměrně s vnitřním rozpoložením duševním i vnější schopností pěvecké a hudební k oslavě Boží!
Píseň k P ř i j í m á n í jest hlubokou meditací, kde po začátečních slovech » Má lásko« stlumen jest význam měkkým akkordem, že jest to láska věčná, k nám tiše zářící z nad-přirozeného světa. Výrazně staví tu skladatel výstižnou harmonisací vedle sebe osobu nebeského Hosta a lidskou duši, onu prozářenou svatostí a nevinou, tuto stinnou hříchem a rdící se studem. Však srdce omilostněné stává se stanem Boha, jenž pod svátostnými způsobami přichází do duše: »Má duše, dní se k věčnému ti jitru,
--	=	riten.	nh Adagio.
1	I	i		o	~I-~-_	
s	_ V o
~s	P	t	s~t P	r'	P•	
ó	srd - ce,	ty	dnes [io	-	ha	stan,	můj Pán,	můj	Pán,	můj	Pán!«	
1					
			1T		
			~	v