66	CVKIL cislo S. V. M.
Alleluja v liturgii.
W
ornu by netanul na mysli krásný obřad velikonoční, kdy na Bílou sobotu kněz při slavné mši sv. zanotuje po epištole radostné Alleluja, třikrát vždy o tón výše, na něž mu sbor třikráte odpovídá. Od této chvíle ozývá se Alleluja v celé liturgii v hodinkách i ve mši sv. velmi často a od soboty následující nahražuje čtyrnásobné Alleluja s dvěma verši obvyklé Graduale.
Nebude zajisté proto pro naše čtenáře nezajímavo, podáme-li krátký obrázek z dějin liturgie o »Alleluja«. Slovo samo, jako na př. »Amen< převzato bylo do liturgie z hebrejského. Výraz i? ~7(hallelú Jáh) nebyl přeložen a také v řeckém překladě Písma sv.
užívá se pouze přepisu Výraz ten v překladu znamená »chvalte Boha« a slouží již v Starém zákoně, právě tak jako ve Zjevení sv. Jana k tomu, aby vyjádřil náladu díků, radosti nebo chvály. Objevuje se bud na počátku nebo na konci chvalozpěvů.
Je to projev chvály Bohu nejvyššímu, bytosti jsoucí, samé ze sebe, jak vykládati třeba jméno Jehovah zkráceně »Jah« ve slově Alleluja.
Slovo Alleluja v liturgii nikdy se nepřekládá, což již Isidor Sevillský (-j 636) vykládá tím, ne že by se přeložiti snad nemohlo, nýbrž že se v nich zachovává starobylost pro světější autoritu. Kdy nalezlo Alleluja vstup do liturgie křesfanské nelze přesně stanoviti. Jistě bylo převzato již v dobách nejstarších, když křesfanům ze židovstva obráceným známo bylo všeobecně. Spisovatel Tertuliían (;nar. okolo r. 160 po Kr.) píše, že se užívá alleluja při soukromých modlitbách, z čehož lze souditi, že je věřící znali z liturgie. Podobně po-známka sv. Jeronyma (~ 420) že, »kamkoliv se v Palestině obrátíme, slyšíme rolníka za pluhem prozpěvovati Alleluja«, svědčí o tom, že se v liturgii již tehdy užívalo všeobecně Alleluja.
To potvrzuje i nález starého papyru u Faittm, ovsy v lydické poušti, který pochází asi z r. 300 po Kristu. Jsou na něm napsány dvě antifony, z nichž jedna, na svátek Zjevení Páně končí slovy: Na kolenou říkali: Sláva Otci, Alleluja; sláva Synu, Alleluja; sláva Duchu svatému Alleluja, alleluja, alleluja. Z toho patrno, že v této době užívalo se v liturgii již alleluja.
Určiti přesně. kdy se počalo užívati Alleluja v naší římské liturgii, nelze rovněž. Jistě již před opravou sv. Řehoře Vel. zpíváno bylo Alleluja ; veliký reformátor liturgie a zpěvu podle všeho jen užívání jeho přesně stanovil.
Tak se ho doposud užívá. Podle těchto liturgických pravidel umlká nadšený tento zpěv cherubínův v době postní a devítníku. Malým obřadem, který předpisuje, aby se při nešporách v sobotu před nedělí Devítník připojilo k Benedicamus Domino dvojí Alleluja loučí se liturgie s Alleluja. Toto Benedicamus zpívá se právě tak jako »Ite missa est« na Bílou sobotu. Po něm čteme předpis: »Po té neříká se více Alleluja až na Bílou sobotu«.
Na Bílou sobotu slavně opět ujímá se Alleluja vlády své, aby radost velikonoční nad triumfem vzkříšeného Spasitele vyjadřovalo.
Po epištole zanotuje kněz:
VII.
ajak rubrika předpisuje »zpívá celé třikráte vždy o tón výše a sbor po každé na témž tónu opakuje«.*) Od té chvíle ozývá se Alleluja v liturgii bez ustání. V hodinkách církevních nejen že se přidává ke všem antifonám, versikulím, invitatoriu a responsoríím, ale troj- čtyř- i devítinásobné Alleluja tvoří samostatné antifony. Nejinak tomu v době této i ve mši sv. Ač v týdnu velikonočním ozývá se ještě obyčejné graduale s obvyklým Alleluja, od soboty před Bílou nedělí (I. po Velikonocích) nastupuje tak zvané »větší Alleluja- totiž čtvři Aiieluja s dvěma veršíky. Význam slova vysvětluje, proč chorální melodie těchto Alleluja piny jsou jásavé radosti, která vrcholí v t. zv. jubilu, který se zpívá na závěrečné hlásce a. Tyto melodie patří jistě k nejstaršítn zpěvům církve a byly podle všeho před papežem Řehořem Vel. ještě mnohem bohatší.
`) Poznámka. Uvádíme toto Alleluja v přepisu Grad. parvum, abychom při tom upozornili na odchylky od dřívějšího Alleluja ve vydání medicejském, kde hlavně počáteční kvarta d g, na místě nynějšího e g mění charakter zpěvu. Zajímavá je podobnost zpěvu toho s úvodem preface.