Ročník XLV. 1919.	55
B. Jiné vícehlasé skladby.	List.	provenience	B. Jiné vícehlasé skladby.	List.	rovenience.
n. pSladatel	
		n.				
*Styrps regalis	m	7b		Veni sancte spiritus, da			
Summe trinitati simplici deo	j 14b		nobis Christe n	14a	Č	
Surrexit Christus hodie,			*Vere miranda agitur	n	IOa	c	
alleluia e	7b	Č	Virgo dei genitrix	1	lob		
Surrexit Christus hodie,			Virgo prudentissima	j	136	Isaak	
alleluia g	15a		Wzdaymež chwalu	c	6b	Č	
Tantum ergo	k	13b		*Zophia nasci fertur	n	1la	Č	
*Terra tremuit et quievit n	12a	Č	Zdráwas cziesařowno	o	8b	Č	
Terrigenarum	h	15b		Bez textu a bez nadpisu			
Tota pulchra	k	6b		(instrumentální skladba) f	19a		
`Tria sunt munera	n	1 V'	Č	Bez textu a bez nadpisu			
Tu qui cuncta imperas	f	3b		(instrumentální skladba) k	146		
Tu sine principio	1	4,1		Bez textu a bez nadpisu			
Unde gaudent angeli	o	86	Č	(instrumentální skladba) k	16b	Tauront	
Slohy vícehlasu.						
V Čechách pěstoval se za panování Jagellovců dvojí druh vícehlasu v hudbě náboženské a to umění staré (ars antiqua) a u mění nové (ars nova).
V různých formách starého umění lze stopovati zbytky primitivního způsobu heterofonie, jež však nikde nevystupuje jako samostatný sloh. Jsouc pouhou improvisací, nebyla z počátku notována. Heterofonní prvky českého vícehlasu nemají nic společného s heterofonií nevzdělaných národů východních.') Na to správně upozornil i prof. Hostinský') při třetím kongresu mezinárodní společnosti hudební 19091), varuje, aby počátky středověké polyfonie nebyly srovnávány s hudbou exotickou, protože středověký vícehlas se vyvinoval pod vlivem teorie.
Proto nelze při posudku o prvotinách české polyfonie mluviti o heterofonii jako o samostatném slohu, nýbrž jen heterofonním vedení hlasů, jež se vyskytuje v různých formách starého konduktu (conductus), jimiž jest organum, déchant, gymel a faux'oourdon.
Staročeský vícehlas v církevní hudbě z prvního desítiletí stol. XV. spočívá jako volná improvisace více na demokratických vlivech, než teoretických znalostech, přístupných jen několika vyvolencům, hlavně kněžím.
Zpěvu v kostele se počíná větší měrou, než dříve, účastniti lid, který uplatňuje v něm svéraz světské písně národní a hudby instrumentální.
Postup intervalový a spietí hlasů nelze však vysvětliti současnými pravidly Rumění starého.« Pěvci a hráči neuvědomovali si teoretických zákonů o stavbě vícehlasu; rozhodovala tu okamžitá nálada a přirozený hudební cit. Jsou to v hudbě a ve zpěvu chrámovém husitské prvky národní rázu heterofonního.
a) Ráz heterofonní jeví se především tím, že píseň, vůdčí melodie jest provázena druhým hlasem, který jsa původně volnou improvisací, přehlíží pravidla o dovolených konsonancích a zakázaných disonancích. Všichni zpívali a hráli zásadně v jednohlasu nebo v oktávách. Ale v několika konečných taktech jednotlivých hudebních frází opouštějí někteří melodickou linii písně a odchylují se od ní, hrajíce nebo zpívajíce nad ní v různých figuracích, triolách a disonujících intervalech, aby se na konec vrátili a splynuli s ní v oktávě. Podobně zpívají Chorvaté v Istrii dosud. Některému z lidových pěvců nelíbí se zpívati neustále totéž, co zpívají druzí; vybočí tu a tam a ozdobují vůdčí melodii improvisací diskantujícího hlasu. Na konci sejdou se všichni v jednohlasu nebo v oktávě.
Heterofonní zbytky jeví se v některých diafoniích vyšebrodského rukopisu č. 42 z r. 1410 a českého kancionálu Jistebnického asi z r. 1420 (sign. II C 7).
V rkpe č. 42 jsou to: »Ave maris stella« (list 148x), »Ex legis observantia (list 142b), »Divo flagrans numine« (list 150x), »Samsonis honestissima« (list 152b). V rkpe I[ C 7: aStalaf se věc divná« (str. 222=), HZ ustavenie zákona« (str. 58), -V řečeném městě Betlémě« (str. 73).
Heterofonní charakter těchto dvojhlasů spočívá tedy v tom, že pěvci nebo hráči jen
r) Carl Stumpf, Die Anf~nge der Musik, Lipsko 1911.
2) Kongressbericht III. Dr. Erich M. vnn Hornbostl >Uber Mehrstimmigkeit in der aussereuropeischen Musik.R