Ročník XLIV. 1918	159

úpině') a hodí se toliko do k o s t e 1 a. Rovněž Bach. Hándel a j. psali svá díla zřetelně pro koncertní podium, jal< patrně svědčí rozmanité, spracované úrvvkv textové mnohokráte opakované.
O mnoho li velebněji zněla by jinal< krásná hudba Bachova »gloriaz v celistvém po-dání. Vždyf tito umělci stáli na vrcholu kontrapunkticl<é práce tematicl<é a nikdo jich dosud nepřestihl. Vzhledem k uspořádání textovému všech skladeb oratorních múžeme zcela ut čité prohlásiti, že misti 1 jako Bach, Beethoven a celá řada ostatních považovali církevní větu slovní, nad niž veliká věta hudební zní, za pouhé moto. V hudbě liturgické však jest slovo nejen heslem, ale celým obsahem svým a náladou, spolučinitelem, pod-statnou částkou liturgického výkonu a tato skutečnost určtije j°jí povahu. Při tom však nesmí se zapomenouti, že to co liturgie podává, není představením na divadelním jevišti. to jest 1<i-esfansi<ým symbolem slavné víry v trojjediného Boha.
Církevné hudební obrod či cvrillismus obdržel do vínku kmotry-recensenty z tábora divadelního. Jeden mt'l v l<aždé druhé větě jmena J a s p e r, R a m p i s jako representanty bezduchého sluhu reformačního. Druhý recensent stále mluvil o bezduchých nápodobeninách staroklasicl<ých mis!rú.
0 prvém umělci zmínil jsem se již v minulém článku v Cyrilu«, že provozoval ba-ladu s textem .Te Deum laudamus« v Rudolfinum. Druhý znalec prohiásil. že v kostele možno hráti na varhany vše, co uš!echtile zní, třeba jak preludium při mši sv. pochod z - Proro~a ! Oba byli zapřisáhlí nepřátelé všeho církevně hudebního prý »Klerikalismu« a kdo z dobrých Pražanů a o nemyslil -- ten uvěřil.
Roku 1874 vzpoměi si řed. SI<uherský, abv všech 6 absolventů III. ročníku ústavu pro hudbu církevní sti•ídalo se v dirigování na kůru jeho správě svěi•eném, u Trinitárů. Na mne, hošil<a 18tilc tého, připadla n missa Gunibert„ od P. R a m p i s e, právě vydaná, snadná a záhy v Praze populární sl<ladba.
Kromě této byly častými zjev na Kůrech »missa Salve Regina« od Stehla a »missa in honorem S. Luciae« od Witta. Bylo to v počátcích cvrilského hnutí, tedy v přechodu 1< přesnějšimu stohu u nás. Jako mladý organista hrál jsem tyto tři mešní skladby tolikrát, že později jako ředitel kůru jsem dával Stehleovku toliko na počátku své činnosti pouze několikrát, ostatní dvě vúbec ne.
Wittova »Lucie« objevila se u rnne opět na repertoiru po 15 letech, »Stel-.leovka« letos v 3 roce svétové války!
Jmenovaným I. recensentem proskribovanou Rampisku potkal jsem loni v červ.lu (1916! První pátek zaslechl jsem cestou kolem jistého klášterního chrámu ráno po 8. hodině sborový zpěv s průvodem varhan. Vejdu! U postranního oltáře zasvěceného B. Srdci stáli tři duchovní. Právě skončeno -Gloria.« Přemýšlím »která D dur mše by tohle mohla býti? Počl<ám, usednu. Následuje evangelium po něm intonuje celebrant »Credo in unuma, na kůru d moll akord a opět zvol<y ze zapomenutých dob. v nichž jsem 1<oneč11ě poznal proskribovanou a ihned piIpojím nezaslouženě kaceřovanou a důvěřivými, reklamu více než vlastní přesvědčení respektujícími Pražany úpiné zavrženou, zde právě novým dirigentem, druhdy žákem jmenovaného I. recensenta nepříznivé Rampi;e, pěl<ně provozovanou sl<ladbu. Vytrval jsem do konce!
Ušlechtilá invence sl<ladb-y, předčí mnohou, jal<o -moderní« dnes propagovInou. Druhý umělec, nepřítel cyrilismu spatřoval pak v každé homofonni s!<ladbě »nápodo'j2niny starých mistrů!« Je to neuvěřitelná smělá věta, ale přišla na svět hyp2rkritického polo-diletantismu, s kterým cyrilismus od prvopočátku svého vzniku kruté musil zái)asiti.
Máme sonaty a j skladbv odlesku hudební faktury a ducha H a y d n a, M o z a r t a a M e n d e 1 s s o h n a a j, aby aíe s nepatrnými hudebními prostředky staroklasickÉho slohu povstalo dílo v duchu P a 1 e s t r i n o v ě, míněno muže býti toliko obrazně.
Jsou to diatónické skladby prozářené náladou chorálovou, odhtd název s 1 o h p a-1 e s t r i ri s k ý.
Klasického významu a hloubky invence ducha P a 1 e s t r i n o v a dosaženo býti nemůže.
0 hyperkritickém polodiletantismu pronesl veliký hudební paedaQog správný úsudek: Nemožno říci, že by neuměli -- ale možno konstatovati, ž e vyšinují se nad svti j talent.«
Velikou úctu i lásku chováme všichni k u m ě 1 e c 1< é m u d i 1 e t a n t i s m u, který hudebnímu umění vždy prospěl, škodil toliko tenkráte, klesl-li pod nulu hyperkritického
') Právě tak, jako Wegnerova hudba drEmatická na podiu koncer+ním ztrácí význam svúj.