Ročník XLIV. 1918.	47

mladý umělec, který na sebe upozornil již skvostným s yčcovým kvartettem a písněmi s průvodem orkestru.
Provedení koncertu Dvořákových bylo jako vždy, když hraje Hoffmann a Zelenka, sl<vělé. O hře Hoffmannově nechci se šířiti, měl jsem již několikrát příležitost vytknouti její přednosti. R. Veselý je rozhodně nejlepší klavirista mezi finančníky a přál bych mu, aby se stal záhy též největším finančníkem mezi klavir: y. O jeho významu pro pražský hudební život jsem se již zmínil ; hra jeho vyniká zdravou hudebností, svérázností, porozuměním pro sloh a požadavky uměleckého díla a jest mi z duše milejší, než vkony různých lokálních pianistek, honosících se ne-sporně větší technikou, neschopných však k samo-statnému nastudování uměleckého díla. Dvořál<uv klavírní koncert jest kritikou nápadně podceňován. Je to zvláštní. Jediný nedostatel< jeho jest snad, že nepos!<ytuje výkonnému umělci dosti příležitosti, aby ukázal sk,ou virtuositu. Že se nevyrovná mistrovským dílům klassických a romantických mistrů, je nesporno ; předčí však vysoko výtvory všech těch moderních vir!uosů-skladatelů. kteří vlastně koncerty píšou — pro sebe, případně pro své žáky. Cenový koncert Dv.)řákův jest nejen nejlepší koncert pro tento nástroj, nýbrž patří též k nejl<rásnějšún výtvorům světové koncertní literatury vůbec. Zelenka mistrným jeho přednesem slavil zasloužený triumf. Jeho hra vyznamenává se obrovskou technikou, nádhernou kantilenou a eminentní hudebností. Jen mimochodem připomínám jeho mistrné provedení Beethovenovy sonaty z A-dur v !<oncertu komorního spolku; slyšel jsem ji lépe jen od Casalse a ještě lépe od nezapomenutelného Wihana, který ve spojení s Paderewskim dostoupit vr cholného bodu umělecké reprodukce. Všichni tři umělci si pana dirigenta »přizpůsobili«, takže i doprovod byl velmi slušný. V druhém koncertě mě Jirák nepřekvap'!. Lekal jsem od něho to nejvyšší, a on to nejvyšší podal. To není žádný »umělec, který vzbuzuje velké naděje do budoucuostia — to jest zralý mistr, ovládaj:cí všechnv prostředky technické a — co hlavně — mistr nadaný geniální invencí. Je tomu dávno, co jsme slyšeli zas jednou něco skutečně nového. Nechci rozebírat, zdali je to absolutní neb programní hudba, nech,: vytýkat reminiscence na Wagnerovi Meistersingry, konstatuji prostě, že na mě působilo dílo strhujícím dojmem a že bych si je přál — ovšem zas v takovém provedení — co nejdříve slyšet. Jirák jest totiž nejen prvotřídním skladatelem, nýbrž též výtečným di: igentem. Škoda, že taková síla nemá v našich úzkých poměrech příležitosti, by se uplatnila. Jalt zněl or'.<'str v Mahlerových písních o mrtvých dětech ! Tu sk.tečně spojil se zpěvný hlas se solovými výrony našich umělců v nádherný, úchvatný celek. Výkon pí. Driil-Oridge m= —řeknu to upřímně — pině neuspol<ojil Má krásný, výborně vyškolenýhlas — jest však poněkud chladný. Foerstrova symfonická báseň
» 1.1é mládí{ a Ostričilova ballada přišly k piné platnosti. Skoda jen, že Jirák nezvolil nějaké veledílo Smetanovo, na př »Vltavu=. Rád přirovnávám. V 17. řádném koncertě byla provedena báseň v tónedt pro ve'iký orkestr a varhany Don Quijote~ od J. Weinbergera. Jsou tři sl<ladatelé, jichž tvorba jest mi svrchovaně nesympatická, jsou to Korngold, Szell a Weinberger. Znám od Weinbergera klavírní sottatu s % interessantním < scherzem, ouverturu s použitím sprostonárodnílio motivu =Pepíku, Pepíku < a nyní též »Don Quijota, báseň v tonech>. Všem těmto dílům jest společno, že postrádají naprosto vniternosti pro-jevu, jsou vyumělkována a vypočtěna čistě na bluff posluchače. Don Quijote jest látka světové literatury, kterou snažila se zhudebnit celá řada prostředních a vynikajících skladatelů. Kienzl se svou operou ztroskotal úpině, Strauss ve svých symfonických variacích

zůstal na povrchu; ještě nejlépe zdařil se pokus domácímu skladateli F. Finkeovi svou jezdeckou burleskou vystihnouti komplikovanou tragi-komickou povahu dobráckého naivního a při tom rekovného, úcty-hodného rytíře-blouznílka. Dílo W 2inbergrovo nevystihuje ani tragiku, ani komickou grotestknost námětu a bez programu v ruce nikdy bych si byl nevzpomněl na nešfastného rytíře de la Mancha; za to tím více vzpomínal jsem na Straussova -Don Juana», Novákova »Pana, a Wagnerova »Siegfrieda=. Nejsem lovcem reminiscencí, avšak co je moc, to je moc. —
Také Jeremiášova melodramatická hudba nevystihuje naprosto geniální romance J. Nerudy o Karlu IV. Jest to do' rácké povídání, mnohdy bez výrazu, bez pointy, nepřiléhající k textu. Přednášející pan iV[atys namáhal se, seč byl, aby přehlušil zbytečně se rozčilující orkestr. Obecenstvo vyznamenalo oba skladatele bouřlivým potleskem. Závěrečné číslo programu tvořil »tanec mrtvých, od Liszta pro klavír s průvodem orkestru, dílo, jaké zdaří se jen vyvolenému umělci, ve štastné chvíli. Solový part provedla sl. E!. jo'<-schova. Jest to klavírní Brunhilda — Brunhilda před setkáním se se S<egfriedem, pravý opak lyricky naladěné sl. Fl. Mallé. M3 sílu, velkou techniku a hlavně rhytmus. Skladba byla na ni jako ušitá až na těch několik lyrických míst; které tam Liszt jal<o nutné zlo pro kontrast musel napsati a které slečna se »vzácnou uměleckou disciplinovaností« obeplula. Celkem : velký, robushtí klaviristický talent. Cit a něha dostaví se časem —jako u Brunhildy. Na 18. koncert jsem se velmi těšil. Na programu byl Bach,-i,, koncert z D-moll pro dva klavíry u klavíru velmi dobré pianistl<y dámy Nebušková a Zemanová. Bohu-žel, jak to tal< bývá, když nejvíce na něco se těšíme, tak to zpravidla nedopadne. To, co jsem slyše!, byl Bach, nikoliv všal<v úpravě Regra, nýbrž Bach arranžovaný pro dva elektrické klavíry ; pohon obstaral dr. Zemánek. Je to naprosto nepochopitelno: Straube v české i německé obci umělecké několikrát ul<ázal, jak se hrají Bachovy koncerty, Pugno přivedl nás přednesem Backových fug do extase, žáci, opa-kuji žáci pražské konservatoře zahráli mistrně Ba chův Brandenburský koncert, a nyní takový výkon
Nejpřesnější chronometr pana dra. Zemánka nenahradí. Jak začal, tak skončil. I když dámy se nesměle pol<usily o samostatnější projev na př. v Adagiu, zvedl varovně taktovku, patrně aby zachránil >slohovou jednotu, provedení. Což ten nešfastný Bach nemá duši? A bylo by se to dalo tak lehce napravit: ně-kolik pokynů dámám, které měly své party technicky dol<onale nacvičeny, jiný dirigent a mohli jsme mít dokona'.ý požitek. Hándlovo koncerto grosso bylo předneseno o něco lépe. V první větž ovšem zněly figurky v bassech klavírních jako když supe brambory z pytle Zásluhu o to má sl. Bedřiška Pollaková. Za to nás odškodnil pan dirigent zdařilým provedením »Eroiky , Tam differencoval velmi šf.istně tempa a dynamiku. Proč ne také u Bacha? Progra;n 19. koncertu byl věnovánklassickým mistrům. Rozkošná ouvertura k »Titu,< tvořila úvod, Hayánova symfonie »na rozloučenouY zakončení pořadu. S!<oda, že neodcházeli umělci průběhem provedení! Patří to lt věci! Když se měla dávati tato symfonie před válkou, bylo se členy orkestru vyjednáváno. aby si za tím účelem koupili gumové podpatky. Vyjednávání ztrosltotalo tehdy o finanční stránku. Dnes by byly podpatky dražší. Těšme se po válce! Solový part ve známých variacích na Mozartovo tema od sv. p. Prodtázky provedla výborné pí. Nessyová. Kdo slyšel toto dílo od »Ceského 1<vartetta,, poznal, jaký jest rozdíl mezi pouhým bedlivě nastudovaným, svědomitým podáním a produševněiým, v pravdě uměleckým přednesem. Za ochuravělou sl. Stillerovou hrál mistr Ondř éek