154	CYRILL	XLII.

zpěvů, jež židé přednášeli s b o r o v ě; na vnitřní sílu a zbožnost i bohatost dojmu v biblicl<ém textu nestačí jednotlivec, tu třeba celé obce pěvectva, aby vše zdolala. Jednotlivý zpěvák v touze po přednesu rozetne často 1<rásnou Kantilénu Dvořákovu, sbor ji naopak přivede k úpiné platnosti Tof můj subjektívní dojem, který jsem často realisoval chlapeckým sborem za průvodu Klavíru nebo varhan. Zkoušel jsem s uspokojením výsledky ty jen při některých písních. Kan. Miiller ukázal, že tohoto provedení jsou schopny písně v š e c h n y a že ve sboru dodělají se hlubšího dojmu u posluchačstva v k o s t e 1 e, než když je za průvodu varhan přednáší jednotlivec. Volba temp musí býti ovšem zcela jiná, než při solovém zpěvu. Vohlější, širší Kantiléna svědčí těmto mohutným pro-jevům biblické lyriky mnohem lépe, než spolkový rytmus, jak jsme jej dosud slýchali od operních zpěváků a jenž i naší přední kritikou považován byl za historický a tradiční. Text posvátného obsahu roz - hodně brání se tomuto profannímu pojetí skladby. Jsem jist, že by Dvořák sám souhlasil s biblickými písněmi, jak se zpívaly na Vyšehradě. V úvahu spadá ještě p r ů v o d k biblickým písním. Svou barevnou paletou jest rozhodně myšlen instrumentálně; tu veliké varhany spíše dovedou napodobit instrumentální zbarvení než sebe lepší provedení na klavír. Nutno však odvážii přesně sílu rejstříku a promyslit volbu jejich: Obé se zdařilo p. Solnařoví, který využil náležitě stroje vyšehradských varhan. Nejraději bych slyšel všechny biblické písně přednesené velikým sborem z_enských a chlapeckých hlasu za pruvodu orchestru Snad k tomu jednou dojde, ale při volbě těch temp, jaké byly na Vyšehradě. Dojem by byl jistě obrovský. Jsme vděčni p. 1<an. Múllerovi a tamní jednotě Cyrillsl<é, že uskutečnil, po čem jsme dávno toužili.
D. J. C. V HRADCI KRÁLOVÉ.

Z Humpolce. Obětní dny — jako každý jiný humanní podnii< v nynější době těžké — nalezly piného porozumění v srdcích šlechetného a obětavého obecenstva. Korunou jejich byl jistě jejich začátek — duchovní koncert pořádaný pod protektorátem slavné městské rady v předvečer Nejvyš. Jmenin v děkanském chrámu Páně. — Kostel byl napiněn až do posledního místa obecenstvem všech vrstev i vyznání --z města i okolí. — Sám J. M. nejd. p. opat Sales Roubíček ze Želiva poctil koncert svou vzácnou návštěvou. Nebylo divu. — Vábilf každého jednak hlas varhan — nedávno s velkým nákladem opravených a novými rejstříky dopiněných, jednak výborný pro-gram sčísly prvního uměleckého rázu. Úvodní číslo bylo. )os. Klička: Fantasie na Smetanovou symfonickou báseň >Vyšehrad« — ve kterém jakož i v dalším čísle v Bachově »ToccatěK ukázala sl. Rychnovská co krásy a velebnosti skrývá v sobě majestát královského hlasu varhan — dotknouc s e jich ruka uměním posvěcená. Po prvním čísle vystoupil na kazatelnu dp. Zeno Toman, jenž v promluvě hluboce procítěné a vlasteneckým nadšením oduševnělé pří-jemným přednesem svým připravoval pozorně naslouchajíci davy na korunu koncertu na velkolepé oratorium J. Haydena: »Sedm slov posledních Krista Pána.< Překrásným způsobem vylíčil v posledních slovech Kristových ozvěnu modliteb a tužeb těžce zkoušeného milovaného panovníka a jeho věrných a jistě dojemnějším způsobem nikde v celé říši ne-bylo nabádáno k obětavosti pro sirotl<y a vdovy po padlých vojínech — jako on to učinil třetím slovem Kristovým. O přednesu oratoria samého, přesvědčil nás p. řiditel kúru Otto Rychnovský — že jest dirigentem nejen pilným — ale opravdovým mistrem.

Nemužeme opomenouti zmíniti se o p. učitelovi Jandlovi, který při slavnosti tak významné svou bez-vadnou a krásnou hrou na housle si nás všeckv získal. Doprovod k jeho číslům obstaral mistrně pan Karel Nápravník. Dodáme-li, že výtěžek koncertu na dobrovolných darech obnášel 450 K pro dobro-činné fondy — mohou pořadatelé býti více než spokojeni.
KRITIKA.

Symfonické koncerty České Filharmonie.
III.	KONCERT (22. říjnal věnován byl cele A ntonínu Dvořál<ovi, z jehož koncertu s průvodem orchestrálnim provedeny po prvé souborně všechny tři: pro k l a v í r , G-moll op. 33., p r o housle, A-moll op.53. a pro violoncello, H--noll op. 104. Ač tedy výjimečně ses!ával program z čísel vesměs koncertních, přece nestal se tím nijak jedno-tvárným. Jet příznačným znakem všech těchto tří koncertů jich přísné symfonické založení. To zvláště patrno při koncertě klavírním, jehož stránka koncertantní zatlačena značně do pozadí bohatěji vypravenou partií orchestrální. Klaviristicky držena jest skladba tato ještě ve sférách klassicismu, ač jinak znáti zde již akcenty čistě Dvořákovské, tal< v druhém thematu věty prvé a v jaře vyznívající větě finální. Úpiné vyrovnanosti obou složek dosáhl Dvořák při koncertě houslovém tím, že přepracování partu solového svěřil mistru Joachimovi, pro něhož í koncert ten komponoval. Proto skladba tito, v jejíž 3. větě jest Dvořák opět nejvice svůj, jest pro virtuosy vděčnější a častěji se hrává. Koncert celtový, nejmladší (z r. 1895), pochází již z poamerické periody mistrovy a nese ještě skutečné názvuky na tuto dobu skladatelova tvoření, zvláště ve větě prvé, upoutávaje zase ve větách volných vroucím rozviněním cellové kantilény. Interpretem koncertu klavírního s očividnou chutí skladbu podávajícím byl známý klavirista Roman V e s e 1 ý, houslový koncert pak zaskvěl se zajisté v ideálním pojetí primariusa Ceského kvartetta K a r l a H o f f m a n n a, nejpovolanějšího (vedle Fr. Ondříčka) tlumočníka právě tohoto koncertu Dvořákova. Koncert celtový zahrál s celou duší druhý člen Českého kvartetta, Lad. Zelenka, vkládaje hlavně všechnu sílu do fascinujících, křepkých jrytmů tohoto koncertu a strhl také srdečné obecenstvo k dlouhotrvajícímu potlesku.	Ms.
KONCERT (29. řijna) stál zase ve znamení klassicismu. Jím zahájen byl cyklus s y m f o n i í B e e t h o v e n o v ý c h, které v souborném provedení jsou již od let zlatým hřebem programů nedělních koncertů filharmonických. Provedeny byly z nich prvé dvě (C-dur a D-dur), jichž společným znakem jest ještě jistý sklon k Haydnovi a Mozartovi, a které přinášejí oproti těmto zatím jisté obohacení formální. Dr. Zemánek, ienž, jako při symfoniích Beethovenových vždy, dirigoval zpaměti, předvedl je se svým orchestrem v podání pečlivém a zvláště ve volných větách středních do podrobností propracovaném. Jen věty závěrečné působily by zajisté ještě plastičtěji v tempu srozumitelnosti frásí více hovícím a charakteru nástroje neporušujícím. Solistickou část pro-gramu tvořil Mozartův 6. koncert pro housle, Es-dur s průvodem orchestru, týž, jejž slyšeli jsme již před prázdninami v rámci koncertů filharmonických v interpretaci mistra Kociana. Tentokráte svěřen byl zdatné houslistce, slč. A m a l i i B a r t f e 1 d o v é, akademicky přesně sice skladbu přednášející, v jejíž hře však postřehli jsme málo hloubky a vřelosti tónu, čemuž ovšem též málo napomáhal nástroj příliš dutého zvuku.	Ms.