XLII.	CYRILL	105

Špinďlerová a p. rektor Fr. Bolech. 7. Rob. Scliumann: a) Fuga na jméno »Bacha, J. S. Bach (1685): bi Praeludium a fuga pro varhany, p. Dal. Doubek. 8. J. C. Sychra: »Na Golgotě,. Kantáta pro smíšený sbor a varhany, sopranové solo pí. Bož. Mathyová, Uarytonové p. prof. K. Kostlivý, tenorové p. správce Mir Doubek, u varhan p. rektor Frant Bolech, řídí Fr. ltilathy, řed. kuru. 9. Jos. Haydn: Rakouská národní hymna s prúvodein varhan a orchestru.
Klatovy. Duchovní koncert v děk. kostele 28. května pořádaný v prospěch Cerveného kříže za účinkování inspektora hudby, prof. Josefa Kličky, s'. Jož. Kazdové, 1<ostelního sboru a pěvec. spolku Sumavan<. Pořad: 1. Smetana-Klička: »Vyšehrad<. Fantasie na symf. báseň pro varhany. 2. Dr. Ant. Dvořák: »Eja Mater,,,, smíšený sbor z oratoria »Stabat Mater . 3. G. F. Hándel: Arie z oratoria -Messiáš« pro sopran. 4. Grieg: a) >Air« ze suity Holbergovy. b) »Asova smrt, z I. suity Peer Gynt č.2. c) »Ranní nálada z I. suity Peer Gynt č. 1. pro varhany. S. J. S. Bach: Kantáta svatodušní« pro sopran. 6. Jos. Klička: »Legenda č. 3.« pro varhany. 7. Dr. Ant. Dvořák: »Virgo virginum«, smíšenvsbor ze »Stabat Mater«. S. Jos. Klička: Volná improvisace na varhanech. Sbory doprovázel uč. hudby pan Jos. Polák, sola řed. kůru p. J. Janák. Sbory řídil pan J. Janák.
Učitelské sbory měšf. a obecných škol ve spojení s místním odborem Cerveného kříže v N. Benátkách pořádaly ve prospěch Cerveného kříže v neděli dne 14. května 1916 duchovní koncert mladoboleslavského chrám. sboru v děl<an. chrámu Páně v N. Benátkách. Pořad: I. J. C. Sychra: »Modlitba za vo íny« pro baryton, solo, sbor a varhany, p. odb. uč. Sládeček. II. Max Springer: »Fantasie pro v~rha-:y', Dr. Lumír Sychra. ill. J. C. Sychra: ,,Messiáš , oratorium pro soli, sbor a varhany. S o I i : I. anděl, s]č. Vrabcová. I1. anděl, slč. Kubínová. Gabriel s!č. Volfová. Pastýřka, slč. Posiřilová. I. pastýř, p. odb. uč. Sládeček. III. anděl, slč. Šrůtová. II. pastýř p. Chmelík. Marie, Jungwirthová. Josef, Dr. Pára. IV. Dr. Lumír Sychra: >Ave Maria« pro sopran a varhany, si. Jungwirthová. V. Mendelssohn: »Bože, Tvoje láska se nezmění ...:< pro tenor. solo, sbor a varhany, p. JUC. Jarka Šubrt. VI. J. Haydn: Sbor: »Již dokonáno dílo to« z oratoria »Stvoření světa« pro smíš. sbor a varhany. VII. J. G. C. Stehle: ,.Variace na ral<. národní hymnu«, Dr. Lumír Sychra. Dirigent Dr. Cyrill Sychra. U varhan Dr. Lumír Sychra.

RUZNÉ ZP1k AVY.
Významný dopis. Přicházím s uctivou prosbou, zdaž by nemohla »Obecná Jednota Cyrillská« svým nákladem dáti otisknouti na př. dle plotny, ryté a snad i uschované u Pusteta v Rezně. věrně dle »Kyriale«, Vaší péčí tam vydaného, hymnus: »Te D e u m 1 a u d a m u s«, latinsky, — (ale s českým též překladem, bud in margine, buď na konci podaným, třeba drobnější literou.) Dle nařízení nemáme intonovati =Te Deum«, nepokračuje-li se latinsky dále. Než je mnoho farností bez Jednoty či sboru pěveckého, bez učitele (a na venkově jiný nebývá) katolicky smýšlej ícího, hudebně a 1.,ěvecky vzdělaného a zároveň ku pracné službě chrámové — ochotného! — pouští hotových — pralesů, skal — s divou zvěří! Co tam? Věc není tak nesnadná ani tam. Na př. si představuji (a mám již nějal<ou jakous zkušenost také) věc takto: Ve škole v každé třídě, asi od 9.—10. roku, po modlitbě bych rozpůjčil (později snad by si někdo i koupili ony otisky asi zatím 50 exemplářů, vždy na počátku hodiny mezi žáky a větu po větě bych

ponenáhlu cvičil. Za čtvrt až půl roku by děti jistě zpívaly celé. Za nějaký rok bych pak začal i v kostele, zatím na zkoušku — pak i při bohoslužbě. a) Asi 4 hochy, oblékr,uté v komže a rochetku, bych si vzal k oltáři — a b) asi 10 jiných, lepších též, bych postavil blízko k presbytáři. Jednu větu by zpívali al, druhou b) a já s oběma spolu. Za několik roků by se rozpůjčilo (či i částečně rozprodalo) i jiným v kostele, a vžilo v osadu. Tak jsem to provedl, ovšem snadněji a rychleji i s Pange linqua -- jež mají ve zpěvníčku. Kéž by i ve Svatoianském ltancionálu (od Stýbla) — bylo Te Deum též latinsky Tím by se připravovala půda pro zavedení Farní jednoty Cyrillské i, jak svrchu řečeno -- na pouštích! Tak by se šlo vstříc úkolu Jednoty a pinil vznešený odkaz Pia X ! Na -ducha času« se nesmí našinec tuze bázlivě ohlížet. Ten se musí podat nám a ne my jemu. Kdo chce, bude zpívat či aspoň slyšet, kdo nechce --pleva odietí tak jako tak. Děti ku podivu rychle se učí zpívati.
Palestrina, princeps musicae, hrdinou opery. Novinami prolétla zpráva, že známý německý skladatel Hans Pfitzner složil novou operu nazvanou »Palestrina«, v níž hlavní osobou jest slavný skladatel XVI. stol. Giovanni Pierluigi Palestrina. Zajímati bude snad naše čtenářstvo obšírnější zpráva o této novince, která co nejdříve má býti na jevišti provedena. Skladatel nazval sám své dílo hudební legendou a zbásnil si též slova, kteráž již před delší dobou vydána tisl<em pro přátele autorovy. Roku minulého dokončena teprve hudební stránka díla. Jest zřejmo, že se dílo toto vším liší od děl, které vypočteny na působivost u obecenstva. Pfitzner zabýval se látkou tou dlouho. Již za jeho studií upoutala ho postava Palestrinova, dávala mu látku k úvahám, stávala se problémem, který ho zaměstnával, problémem umělce, osamělého genia, na straně jedné a rušný život jeho vnější na straně druhé. Z těchto prvku upředl Pfitzner svoje drama hudební, jehož středem je Palestrina. První dějství počíná rozmluvou žáka Palestrinova Siliy s jeho synem Iginem. Silla lehl<omyslny', sobecký, ženoucí se za módními hesly, Igino je naproti tomu vážný, povinností dbalý, jen věcem trvalé ceny nakloněn, pin lásl<y a starostlivosti o otce, jak praví, raduje se sice ze života, ale pozorujeme na něm nádech jisté těžkomysl.nosti, 1<terá jest vlastností lidí žijících vnitřnim životem, což má Igino s otcem společno. V rozmluvě neshledáváme však jen protivu obou rozličných povah umeleckých, nýbrž jest tu exponován i charakter a poměry Palestrinovy, jem už sláva »nic jiného nevynesly, než závist kollegů a zřejm ou ničemnost,, jehož jediné štěstí v manželství vypudilo z blízkosti papežovy. Po celý lidský věk kupil dílo na dílo, až ho stihla nejtěžší rána: smrt jeho milované choti Lukrecie. Od té chvíle nenapsal noty. V chudobě a zádumčivosti ustarává. Vstupuje pak kardinál Carlo Borromeo a mistr sám. V dlouhé řeči vyzývá kardinál bývalého papežského skladatele, aby novou skladbou, jakýmsi mistrovským kusem, jehož styl byl by nadále pevným pravidlem, připravil umění hudebnímu záchranu a reformu. Avšak Palestrina necítí již síly k takovému dílu, tvůrčí jeho pramen zanikl. Odmítá návrli, i kdyby měl posledního svého přítele a příznivce ztratiti. Palestrinův monolog jemní dusnou resignaci a melancholickou skepsi. Zatím nastala noc. Tu pal< se mu v závěrečné scéně zjevují slavní mistři hudební a připomínají mu jeho úkol životní, přichází k němu zemřelá jeho chof Lukrecie, která po boku jeho mu stála a pomáhala, komnata se napiní postavami andělů, kteří mu části díla jeho předzpěvují. A tak dílo, které osvícením s hůry povstalo, je za svítání hotovo. Závěr tohoto aktu je vlastně vrcholnou scénou celého díla, v němž Pfitzner vyjadřuje ideu díla, totiž vznik díla uměleckého, které není výtvorem