XLII.	CYRILL	101

Z toho důvodu byla melodie antifony jednoduchá. Úkolem antifony před žalmem bylo udati výši zpěvu a naznačiti vzorec žalmový. Chorická psalmodie antifonická byla rozšířena ve IV. stol. na východě, odkud se dostala i na západ. Sv. Ambrož učil lid v Miláně zpěvu antifon a hymnu. Papež Coelestin I. (z. 432) zavedl antifonicl<ý zpěv do liturgie římské.
cantus directaneus, cantus in directum, psalmus in d., byl v dobách starol<řest'ansl<ých přednes žalmu a mešních částek stálých v-celku bez antifonických a responsorických vložek. Zalm se zpíval na jednom tónu od začátku do konce bez jakéhokoliv opakování a vl<ládání cizího textu ode všech věřících společně. Proto zval se tento způsob i symfonickým na rozdíl od antifonického zpěvu.
cantus figuratu5, c. figuraiis seu mensurabilis, canto figurato, chant figuré, zpěv figurální, ozdobný, jehož melodie je složena v mensuře, v tónech přesně odměřeného trvání. C. fig. zval se původně tenor, s notami určitého trvání dle dvojdobé nebo trojdobé mensury, k němuž se přikomponovaly hlasy vedlejší. Byl tedy opakem c'. planus. (Viz c. f i r m u s.) Nyní se zpěvem figurálním, figurálkou, zove mešní skladba s průvodem nástroju, obyčejně stylu barokového1 proti klassickému slohu polyfonnímu nebo vokální homofonii.
Cantus firmus, c. / . p r i u s f a c t u s, zpěv pevný, ustálený, dříve hotový, daný, nazývá se ve vícehlasých vokálních skladbách starých mistrů hlavni melodie, 1<terou skladatel přejal odjinud a ji obetkal vedlejšími hlasy. V motettech s t a r é li o slohu (ars antiqua), v nichž jednotlivé hlasy měly své navzájem odlišné texty, byl c, f. též dán, tedy též »prius factus«, ale pocházel pravidelně od skladatele motetta jako vedlejší hlasy. Některá vícehlasá motetta rázu heterofonního povstala spojení něl<olika různých písní, čili c. f. s různým textem. — V mešních skladbách a motettech n o v é h o s t y 1 u Mars nova) pochází c. p. p. Ir. bud a) z gregoriánského chorálu (cantus p ] a n u s), nebo b) jest jim píseň duchovní i světská (cantus f19 u r a t u s). Bývá též motetto zkonstruováno na řadě tónu diatonické stupnice; v tom případě c) jest c. f.
stupnice nebo i část její (voces musicalss). rz) Veskladbách »super cantum planum«, pokud vedlejší hlasy provázejí C. f. přesně dle pravidla »nota contra notam«, zústává chorální melodie, jsouc c. f. p, f., melodicky a rhytmicky ve s v é m p u v o d n í m stavu, zcela beze změny; tím povstal vícehlasý chorá], v němž všechny hlasy tvořily syrrhytmii a zpí-• valy se ve volném rhytmu řečnickém. V Cechách v době husitské se užívalo jal<o c. ,f. p. f. hlavně chorálních melodií ze Sanctus a z tropů ke Gloria, k nimž zpěváci improvisovali vedlejší hlasy (contrapunto alla mente`, jak svědčí rukopisy c. k. universitní knihovny v Praze (sign. VI C 20a, VI B 24), musejní rkp. XIII. A 2, královéhradecký kancionál, Franusuv, chrudimský z r. 1530 a královéhradecký Speciálník. Tato vícehlasá chorální Sanctus zaznívala v mužském sboru při přijímání lidu pod obojí způsobou. — První krok k mensurování melodie jako c. f. ~. t. spočíval v tom, že púvodní, chorální »puncta inclinata«, čili chorální rhomby se odměřily dle mensurální theorie jako semibreves a vtěsnaly se pravidelně do »tempus imperfectum,
~i G G G G G G 4*	C
Tvar not zastal sice nezměněn, ale obdržel novou platnost, jak svědčí theoretik Joannes Tinctoris (De arfe contrapuncti, liber 11., capit. XXI.): »Super cantum planum quidem contrapunctus fieri contingit, quando ad voluntatem canentium qualibet ipsius planí cantus nota una semibrevis minaris prolationis aut

maioris tenetur.« — Na konci skladby doznal c f p, f. někdy malé změny v podobě Kratšího trvání

Tato změna provedena byla na sklonku XV. věku již v chorální melodii jednohlasé a přejata i s ní jako c. f, p, f. do vícehlasého zpracování. V umění novém (a. nova) bývá zpracován chorální c, f, p, f. rhytmickv a melodicky mnohem volněji než v umění starém (a. antiqua). Nejdůležitější tvpy c. f .p. f. v novém umění jsou tyto: Rhytmus řečnický jest zcela zaměněn mensurou v tempus pe-fectum. Všechny noty c. f. jsou psány jako semibreves nebo jako breves a pomlčkanri rozčleněny v symetrické oddíly, čímž vedlejším hlasům popřána možnost samostatného a volného pohvbu. — C. t. jest bud částečně nebo zcela skladatelem přeměněn, a to bud po stránce rhytmické nebo melodické nebo obojí. Změna ta spočívá po stránce melodické v n a k u p e n í ozdobných ligatur do pitvodní melodie, čemuž hlavně přejí mistři školy nizozemské (Tauront, Philippon, Basiron a j.), nebo ve zjednodušení a odstranění chorálních m elismat, čímž chorál zvláště mariánských antifon přibližuje se formě písňové; ve zjednodušení melismatického chorálu a v symetrické jeho úpravě libují si čeští mistři století XV. a XVI. pod vlivem demokraticl<ých protiv husitsl<ých. Rhytmických změn c. f. dosahovali skladatelé diminucí, augmentací, výměnou taktu dvojdobého za trojdobý a naopak. Někdy pře-nesena bvla melodie c. f. do jiné toniny, a to často jen zpúsobem zcela mechanickým, záměnou klíčů nebo přidáním h. Tím na ráz z púvodní melodie mixolydické stala se doricl<á, nebo lydická ztratila svůj ráz snížením h a stala se moderní dar. Chorální melodie bylo buď celé použito jako P. f., nebo jen její intonace, na př. »G admirabile commercium«, na níž se zbudovalo celé Patrem. Nebo stačila i několikatónová jubilace, kterou skladatel v různých hlasech po pomlčkách opakoval a doprovázel vedlejšími hlasy v bohaté melismatice. V skladbách nizozemské školy jest chorální c. j. p. f pravidelně před-nášen t e n o r e m; ve stálých mešních částkách č e-s k ý c h skladatelů jest však chorální c. f., z ordinaria použitý, p r a v i d e l n ě ve vrchním hlase, v d i-s k a n t u. Cf. speciálník fol. c 311, e 6b, e 11 b, g 20b, 1 16b, m 21), m 3b, m 5b, m 18b.) — Jednotlivé úryvky chorálního c, /. jsou někdy umí-stěny v obou svrchních hlasech; každý z nich po-dává v celku obraz původního znění chorálu; jindy objevují se části chorálu ve všech hlasech; jeden hlas je tak variací druhého. Jestliže tenor »tacet«, převezme c. /. hlas jiný. Jindy na způsob koketu jsou přiděleny části c. f. různým hlasúm, i altu a basu ; ve dvojhlasé větě vystupují na základě toho jednotlivé hlasy solisticky. Volná úprava chorální melodie stírá původní její tvar, jsouc její parafrásí, variací a zachovávajíc jen hlavní směr melodické linie. Čím byl skladatel století XV. dovednější, tím samostatněji zacházel s c, f. p. ,J:, jež až k nepoznání oddaluje od puvodního znění (Tauront). b) Ve skladbách sup e r c a n t u m figuratum« jest základnou mensur o v a n é melodie, obyčejně formy písňové; ve starých dvouhlasech (a. antiqua) zpívá se hlavní me!odie pravidelně v diskantu ; ve trojhlasém zpracování je c. /. p. t. bud v diskantu nebo v tenoru; je-li v tenoru, zove se vrchní hlas »super tenorem«, spodní >-sub tenore« nebo .>medium«. V Mars nova« zakouší mensurovaný, písňový c. í. P. f. podobných změn a zpracování, jalo c. f. chorální. Mensura písně zůstává i ve vícehlasém zpracování v původním svém tvaru, ale melodii rozčlení skladatel pomlčkami na oddíly, jež přiděluje střídavě tenoru, diskantu, mimo-