XXXIX.	CYRILL	211

Sotva se ohřeje jedno vydání, je tu druhé — třetí a každé pozměněno. A co těch různých nakladatelů! — Ano i každá diecese, fara i obecná škola se různí v tom ohledu. Proč nemá býti jednota i v tomto? K čemu to lišení se?
»Otčenáš«, »Věřím v Pána Boha«, »Zdrávas královno« také říkáme a zpíváme týmž textem co před lety; píseň: »Bože před Tvou velebností« atd. už máme s tak různými variacemi slovními, že je z toho úzko. U nás zaveden »Oltář«. Koupil jej pan farář ze zádušního jmění a dal přibít na lavice v kostele i nápěvy. Staré tetky nevidomé ani strýci nezpívají — a hlavní opora — mládež si ho nekoupila. Chtěl-li sem po sv. požehnání cvičiti lid a mládež dle »Oltáře«, dostal jsem odpověď: »I7ač?!? Vždyt to mají při-b i t é v k o s t e 1 e i s n o t a m i! Tak vida! Člověk se musí učit noty dlouho znáti a když jsou přibité na lavici — toho není třeba, to každý už dovede! —
Jen učinit revisi všech kancionálků v arcidiecesi pražské a ustrnuli bychom nad těmi různostmi. To je předělávek. A přece všecky nesou schválení vrchnopastýřské. Ale jen přirovnat. — Tomu koupí otec v ústí, jinému kmotr v Litomyšli, třetí z Prahy a pak dohromady 3 písně »Bože před Tvou velebností« — nemožno zpívat. — Ten má slova jináč — druhý jiné verše, třetí jinou melodii.
Kdyby bylo jednotné vydání dle kritického studia archiválního, mohlo by býti i lacinější, nebo( čím větší počet exemplářů, tím tisk je levnější. Zajisté velikou výhodu by měl j e d n o t n ý k a n c i o n á 1 pro v š e c h n y d i e c e s e v Cechách.
Další záhubou lidového zpěvu je i d 1 o u h é p r e 1 u d o v á n í. Zejména t. zv. odborníci si myslí, že jsou var-hany jen proto, abv oni pro svoji legraci a pýchu na ně hráli. Sám to vidím, co se namluvím, pustím-li kdy kterého z nich zahrát. 1 z »Viléma Tella« se opovážil hráti kus, jako mezihru; a takové a podobné věci, tak že na zpěv lidu zbylo sotva dvé veršů do a tolikéž po pozdvihování. — Těžko je mi, hráti mu n ě k d y o d e přít i, když sám p. farář takovouto »hru« komediantskou mu nezakáže, jako rector Ecclesiae. Přijde na svátky kandidát učitelství a také tak si vede, vyhoví-li člověk jeho přání a pustí ho k varhanám. Ti lidé nemají ani kusa svědomí a citu náboženského. Nejraději by přetvořili celou mši svatou, nemohou-li hráti neb zpívati nějaké solo. Není lépe, když zasedne k varhanám nějaký virtuos na varhany. Pravda, hraje krásně, ale lid při tom mlčí. Není mše pro varhaníka, ale varhaník pro mši. Hráti jenom dvě sloky při mši jest trestuhodno. 0 vážné hře nemají ani potuchy aniž chtějí uznati, že varhaník je jen pro doprovod písně. Hraje-li pak mezihru, tato že má býti jen krátká a vážná, ne pak něco pianového a přímo banálního. Jsem věru v rozpacích, kterak si pomoci, bych si dobrou vůli udržel a přec toto »tydlání« na varhany při bohoslužbě předešel, abych ani pana faráře ani učitele neurazil, ježto zase při »velkých« mi pomáhá bud zpěvem neb hrou na housle.
Má-li už nějaká novota se ujmout i , tu třeba s t a r é s e b r a t , jako stát sebere s t a r é b a n k o v k y vydá-li nové. Jinak je zmatek nad zmatek a babylon hotový. Neb pro veškeru mládež školní i odrostlou zakoupiti novotu ze zádušních peněz. — Je-li tu pak mezi lidem různých kancionálků ještě s různějšími změnami textu — ó Bože, bud milostiv!
Ještě bych si dovolil něco podotknouti. Proč naši vldp. kněží neslouží aspoň trochu přibližně stejně dlouho mši sv. a že tak různá přílišná difference se objevuje? Tut pak věru někdy veršů málo nebo mnoho zbývá. Mám na mysli jen tichou mši sv. Pak, proč nestřídají se »velká« a »ranní« každé neděle tam, kde jenom jeden duchovní? Tak když jsou jen samé »ranní«, kdy se mají síly zpěvácké neb hudební »prakticírovati« ? Zkoušky jen tu neprospějí. Každý také rád častěji produkce se účastní. To je těžko jen as pětkrát do roka něco dělat. I »Aspérges me« má býti každou neděli, nejen někdy. Na každém místě to jinak. Jak jsem pravil: není jednotného vedení všude; ponechává se na libovůli jednotlivce, dělat si co chce. To ale snad není správné.
Různé i obřady, co se týče jazyka. Dosud někde české při pohřbech, jinde latinské; někde dvojjazyčné , latinské i české. Responsoria někde (»při monstranci«) české, ač nařízeny latinské. Tolikéž i obřady na sv. Marka, o křížových dnech a t. p. Jeden chce píseň českou o »zpívané« , druhý latinu. Kde tu jednoty? Kdyby se každý držel »Motu proprio« sv. Otce, byl by všude pořádek i jednota a lid by si pěkně zazpíval a chodil by do kostela. Proto společně kněz i ředitel kůru musí pracovat na zlepšení lidového zpěvu.