210	CYRILL	XXXIX

vými drženými táhlými tóny v orchestru, činícími pocit prázdnoty, klidu, stejnoměrného života, bez rozčilování a nepřátelského vy-hrožování a zdá se, že ony tóny mají také symbolický význam, nebol bezprostředně po té začíná vypravující tenor: »Po deset let

Maria a josef v jich stanu viděli rozkvétat půvabů jeho pel« ... Oratorium zakončuje krásný — vysoce zajímavý sbor á capella, »Chorus rnysticus<, v jehož samém ukončení, jako zlatá zář nebes zavzní ještě »Amen« sboru neviditelných andělů.

FEUILLETOI`1.
0
ZE ZÁPISKU ŘEDITELE KU0RU. (O lidové písni.)
Nejhorší příčinou jest: č a s t é v y d á v á n í n o v ý c h z p ě v n í k ů a v nich z m ě n y melodií i textu. Tot hrobařství lidové písně! Není odpornějšího zjevu, jako třebas jedna a táž píseň trojím různým textem opatřená. —Tím, že literáti staří měli stále tytéž písně, zejména Roráte vznešených krás nedostižných, dá se mysliti ten krásný rozkvět zpívání po vší vlasti. Marně hledá, kdo hledá, když nejlepší jest nalezeno. Tu nedej se nikdo mýliti. Lid, co rnu přirostlo k srdci slovem i melodií, nerad ztrácí. Špatnými novotami zavírají se lidu ústa; pak zarputile mlčí!
Tím ovšem není řečeno, že lidová píseň se nemá nikdy reformovati. Naopak třeba jest jí zbavit pří-•.iěsků, které během doby melodický původní útvar zohyzdily a na základě kritického studia staročeských rukopisů a starých tisků stanovit původní znění písně nebo její vrcholný bod vývoje a ten dát lidu do ruky.
Než bude materiál tento sebrán a kriticky zpracován, postačí Svatojánský kancionál nebo Oltář jako výklad všeho lidového zpěvu. Předělávati neb opravovati Svatojánský kancionál bez srovnávání s literaturou XV. a XVI. století jest nemožno. Kancionál Svatojánský má pramenem Svatováclavský kancionál Šteyerův ze XVII. stol., který stavbu písní porušil, setřel vlivem světské hudby originalitu církevních tonin a zvláště závěry písní přidáním nesprávných akcidencií úpině někde skreslil.
Proto další opravy a přešívání kanc. Svatojánského jsou všechny neštastny. Musíme míti svého Báiimkera a Leisentritta, pak můžeme krásu starých písní odhaliti, j e d n o u p r o v ž d y stanoviti přesně melodii i rhytmus její, od něhož pak nebude dovoleno se uchýliti, jako není na př. dovoleno přemalovati starý krásný obraz neb předělávati sloh kostela na jiný, ale je dovoleno malovati obrazy nové a s t a v ě t i k o s t e 1 y nové.
Architektura a plastika dle správných zajisté principů uměleckých snaží se staré památky uvésti v původní jejich stav, nic nepředělává, nic nepřizpůsobuje. Je-li na př. v gotickém kostele barokový oltář a baroková kazatelna, nechá je v gotickém kostele, pouze je uvede ve stav ten, jak vyšly z ruky umělcovy.
Bohudíky, přestalo vyhazování věcí z kostela, jež samy o sobě jsou pravými uměleckými kousky, ale náhodou v jiném slohu a z jiné doby již zdi kostela.
Tyto principy musí platiti i při lidové písni. )e-li píseň z XV. stol., musí obdržeti původní svůj útvar a je povinností vědy, tento útvar nalézti. Jestliže píseň komponoval skladatel ve stol. XVII[., musí i dnes podržeti svůj barokový ráz a je zrovna tak oprávněna, jako píseň stará, je-li ovšem umělecká; sloh sám sebou ji ani nedoporučuje ani nezakazuje, jako kostel i gotický i barokový jest oprávněn, je-li ovšem umě‑
l e c k y postaven.
Jako nestačí pouhý polír na rekonstrukci starého kosteta, tak nestačí sebe větší praktikus v církevní hudbě nebo ve školním zpěvu na rekonstrukci starých písní církevních.
Je tu třeba nejen hudebníka, ale i historika, člověka, jenž ovládá hudební vědu, aby mohl stanoviti původní nebo nejvyvinutější typy jednotlivých písní. Budou-li ty jednou nalezeny a stanoveny, nemá nikdo práva je předělávati, jako nesmí nikdo historická fakta přizpůsobovati době přítomné. To platí o f o r m ě
m e l o d i e . Zdali a jak daleko lze pro praktickou potřebu texty upraviti, at rozhodnou ti, kteří se zabývají historií literatury. Jen bych učinil malé přirovnání.
Představme si starý rukopis, v němž zapsána jest polyfonní skladba starým mensurálním písmem. Co učiní s ní hudební věda?
Je dvojí cesta. Bud skladbu tu spartuje ve starých klíčích a rhapsodicky podloží text, jak jest v originálu, čili pořídí vydání, abych tak řekl, f i 1 o 1 o g i c k é ; nebo skladbu přepíše do moderní partitury v klíč g a f, přidá znaménka přednesu a u p r a v e n ý t e x t podloží dle přesných pravidel rhytmických. S v 1 a s t n í s k 1 a d b o u v š a k s e h n o u t i n e s m í. To vydání ]ze nazvati proti filologickému p r a k t i c k é. Podobně třeba jednati při p r a k t i c k é m vydání starých molodií písňových. Princip je tu zcela jasný.
Ale co pozorujeme zvláště v poslední době? Nůžky pracují. Zpěvník má býti pramenem přijmů pro podpůrné spolky školní.