XXXIX.	CYRILL	209

hrůz a p. jest největším. Jeho cesta do pekel ve »Faustu«, cesta na popraviště v Symfonii fantastické, jeho »Lear«, »Dies irae« v Requiem a j. v. jsou místa mohutného účinu dramatického, která bez scénického provedení, pouze instrumentálními a vokálními prostředky žádný jiný mimo něho napsati nedokázal. Takovým jedním nočním, temným obra-zem jest právě I. díl oratoria „Sen Herodův”. Krátký úvod vypravovatele a po-chod římských vojáků na hlídce noční v ulici jerusalemské zahajuje scénu. Tiše a tajemně vynořuje se tu nevlídná situace, vzrůstá, blíží se blíž a blíže, postavy jsou stále nepokojnějšími až rázem pochod končí. Stráž ob-chází palác Herodův a hlídá židovstva krále, jenž v horečných nocích sny trápen, všude vidí zrádce. V tom zavzní zvuk rohu — i odpověď v dáli, stráže se rozdělují a odcházejí. Postavy stávají se určitějšími a klidnějšími, a než poslední tóny pochodu dozní , -- jsme
s Herodem sami. Právě probouzí se z ne-klidného spánku; — viděl opět dítě, jež v trosky kácí trůn i ničí slávu jeho. Ušlechtilá věta ve formě arie, psaná ve staré církevní tonině, vážná, zvlášf temně zabarvená, illustruje nám celou tu bídu uštvaného krále. Sluha ohlašuje příchod věštců Herodem po-volaných, tito přicházejí a po krátké rozmluvě začíná zaklínání s kabalistickými znameními a průvody. Toto zaklínání líčí orchestr ve větě psané v '/'4 taktu, jenž se střídá se
4%a q, a jejíž kvapný, úzkostlivý hon i mystické zabarvení jest velice originelní. Leč věštcové nemohou dítě, jehož mocí je klid Heroda ohrožen, blíže označiti a proto doporučují ustrašenému vládci povraždění všech novorozených. Herodes souhlasí. Následuje sbor piný démonické vášně: »Chvěj se Jerusalem, Nazaret i Betlehem !< Líčení strachu Herodova, stupňování jeho až k zděšení a dále až k zuřivosti zvířecí, jest zde mistrné. Vidíme jasně, jak ve snách i v předtuchách pronásledován — rozhoduje se konečně k po-vraždění všech novorozených. Po tomto ostrém, řezavém, bolném výkřiku, který celou ohavnost dětské vraždy vyjadřuje, končí tato chmurná scéna. Pravým opakem této, piná klidu a něhy, slunečního jasu a jednoduchosti, jest scéna následující: »U j e s l í c h v B e
t 1 é m ě«. Maria a Josef hrají si s Jezulátkem uneseni a nadšeni jeho svatou nevinností. Toto rozkošné duetto nemožno lépe a více pochváliti, než konstatováním, že nejzarputilejší nepřítel Berlioze »Scudo« v »Revue des deux mondes« doznati musil, že jest — »b e z h a n y « ! a měl toto duetto za nejkrásnější místo celého oratoria. Sbor neviditelných andělů varuje sv. rodinu před blížícím se ne‑

bezpečím a přikazuje, aby uprchli do Egypta. Zpěv jejich, pouze varhany doprovázený, jest zde jasný jak nebeská záře. Maria a josef slibují uposlechnouti přikázání a sbor andělů poté intonuje jásavé »Hosanna«. Zde končí prvý díl oratoria, který s jeho větami, démonickou a nebeskou, mám za nejdokonalejší. Berlioz zde vše tak výborně zdramatisoval, že jen scénická výprava schází a celé dílo mohlo by se na jevišti provozovati. Kolorit je tak charakteristický, že nám ty noční ulice Jerusalema, palác Herodův, zaklínání věštců, jesle v Betlémě, nebeská záře andělů, v naší fantasii jako živé obrazy připadají.

D r u h ý d 11 „Útěk do Egypta” se stává ze tří čísel. Prvé jest skromná, fugo-vitě založená ouvertura pro malý orchestr, druhé číslo jest rozkošný smíšený sbor v písňové formě, loučení se pastýřů v jeslích betlemských, a třetí číslo obsahuje něžné líčení vypravovatele (solový tenor) o odpočinku svaté rodiny na útěku do Egypta. Idyllická tato episoda končí opět sborem neviditelných andělů, pějících »Halleluja« k poctě spícího Jezulátka. Celý tento díl jest veskrze epický.

Třetí d í 1 „Příchod do města Saldy”. Vypravovatel (solový tenor) počíná motivem ouvertury II. dílu, rhytmicky a harmonicky změněným, líčiti další utrpení a útěk svaté rodiny pouští. Nejdříve josef podléhá únavě, kdy ještě Maria s dítětem klidně a statečně v cestě pokračuje, až konečně i ona k smrti znavená klesá před branou Saidy.. Odtud počíná opět dramatické líčení. Josef klepá na dvéře a prosí dům od domu za přístřeší a občerstvení. Římané i Egypfané potupně a chladně lio odmítají, až konečně přiblíží se k domu Ismaelity. — Maria připojuje svoji prosbu k Josefově. (Malé — životapiné duetto.) Hospodář otvírá, vítá je a zve dále, podává svaté rodině občerstvení a poskytuje pohostiné, klidné přístřeší. Tento starostlivý shon v domě k pohoštění cizinců, velice zajímavě, až příliš podrobně líčí malá instrumentální věta. V dalším duettu doví-dáme se, že Josef ve svém hostiteli našel kollegu — tesaře, že budou společně pracovati a jako jedna rodina pod jednou střechou žíti. Sbor přejímá motiv hospodáře a propuká ve všeobecnou radost.
Instrumentální trio pro 2 flétny a harfu, (malý kousek zvláštního specificky semitského charakteru), zakončuje tuto široce rozvedenou scénu. Následuje sbor míru — klidu, zlatý to hřeb třetího dílu, v Haendlovském stylu, jednoduchý, avšak ušlechtilý. Po tomto sboru následující »Epilog« začíná desíti jednotli-