208	CYRILL	XXXIX.

čících potůčků nebo na břehu mořském. Nezmocňuje-li se člověka vždy něco, o čem ne-dovede dobře mluviti? Snad tisíce citů se ho zmocní, by se konečně v jednom sjednotily — a toto »něco«, vše ostatní zahrnující cit v obor umělecké řeči přenesený, jmenuje se nálada.«
Čím ušlechtilejší je nálada, tím krásnější a významnější je umělecké dílo, které ji vy-volalo, tím stálejší nálada, čím intensivnější ve svém oboru je hudební skladba. Abychom uměleckou náladu vzbudili, je třeba jíti činně vstříc uměleckému dílu (Saavedra.)
Dalším požadavkem je, aby posluchač bez předpojetí k uměleckému dílu přistoupil,
Umění je nadšení, zpěv chvály a pokory. Umění vzývá přírodu. Umění se neuskutečňuje vtipem — ale zíráním, láskou, enthusiasmem, něhou. Umění nenapodobí, ono objímá, přepisuje, vykládá. (Ruskin) — Provedení každé hud. skladby bud co možno nejlepší! —
Od doby Smetany, Dvořáka a Fibicha mají právě Čechové hudbu, jež není bez hlubokého lidského základu myslitelna S takovouto hudbou nesnáší se moderní cynismus, mělká povrchnost. Duševně přisvojiti si může tak veliké a silné umění jen ten, kdo také jako člověk má duševní velikost, sílu a ušlechtilost.
Lidé, kteří ze všech projevů svého žití chtějí vzdělati veliký, harmonický celek, tedy také umění k svatým mocnostem čítají— jsou v každém stavu. A ti vědí, že veškero umění všech dob tvoří jeden veliký celek, který vzdor všemu třídění, vzdor všem protivám jako jedno zlaté slunce svítí. (Dr. GShler.)
Naše doba žije v ostrém závodění průmyslu, věd, umění a veřejný život je ve znamení zápasu stran.
Jiné doby, jiné duše, jiné naděje a touhy, jiná přání, jiné vášně, strasti, výkřiky, boje, vítězství naleznou výrazu v nových formách hudebních. (J. Moučka.)
Af však nastoupí časy jakékoliv, jedno zůstane jisto: K a ž d á d o b a p r a c u j e k rozvoji, ztrnulé je mrtvo. jen pohyb dává život a život žádá pro-měny. N a této proměně pracuje každý človék a nese skrovný díl. Usilujme na místo dobrého zavésti lepší. Na pocitu této povinnosti j sou za všech časů a ve všech oborech vyvolány reformy. Žádná reformní myšlenka není jen do větru hozena, jako myšlenka nemůže bezmyšlenkovitě vzniknouti. Veliké reformy příslušej í státu, zemi, menší společnosti, vnitřní reformy každému čl ověku. (Saavedra.)
,Důvěrné sblížení s uměním vyžaduje mnoho hodin klidu a za-jištěné existence, tedy dvojího dobrodiní, jehož společnost naše právě těm nerada zjednává, kdo pro ni pracují. — Ale události se rozvíjejí dle zákona neúprosného osudu, nic nedovede zastaviti nevyhnutelný pokrok a já věřím, že jedenkráte nastane den, kdy ve společnosti lépe uspořádané než je naše, každý v pokoji bude moci okoušeti ovoce svého tvoření. A tenkrát bude v pravdě umění pro vše‑
c k y . . .« (Anatole France.)	RIUM DETSTVI JEZISOVO. ORATOECTOR BERLOIOZ. ECH DÍLECH. SLOVA HUDBU NAPSAL

P
 o dílech »Fantastická symfonie«, »Poslední noc Sardanapalova«, »Requiem«, »Romeo a Julie«, »Faustovo prokletí« »Te Deum« a j. píše Berlioz r. 1854 druhé své veliké oratorium »Dětství Ježíšovo«; iprvé v roce 1825 napsané, »Le passage de la mer rouge« — zničeno ohněm). Smrt prvé choti Berliozovy Henrietty, nevýslovná soustrast s ubohou trpitelkou i krutý osud její hluboce dojal Berlioze. Dojem tento celý přenesen v nové jeho dílo, jehož prvý díl »Sen Herodův« také připsán jest památce její. Nové

oratorium, provedené v roce 1854 v Paříži a hned po té v Bruselu s velikým úspěchem, psáno jest ve stylu starého oratoria Haendlova. Není jednolitým celkem jak oratoria Haendlova i j., nýbrž je to několik náladových obrázků, většinou idyllického rázu, každý sám o sobě malý celek, ten jasně — onen temně až hrůzně zabarvený; a přec, ač nejsou celkem, souvisí mezi sebou jako celek. A právě v těchto malých scénách musíme nejvíce se obdivovati »velikosti« Berliozově, jenž právě v líčení tajemných lidských. povah, nočních