XXXIX.	CYRILL	207

strální a komorní díla našich skladatelů nutno vydávati v Německu, ted ve Vídni »Universal Edition« (Dvořák, Novák, Suk, FBrster a j.) ; český nakladatel málo se odhodlává tak činiti (Fibich, Smetana). Zde pocifujeme dosud nejtížeji těsnost a malost naši. —
Organisace hudebnictva za hranicemi utěšeně postupuje. Tak na př.: Francouzské spolky hudebníků sestoupily se r. 1910 za patronátu Saint-Sáense a za předsednictví skladatele Charpentiera v hudební unii Francie; ve svazu je spojeno 12.000 spolků, jež representují 300.000 členů-hudebníků s členským příspěvkem 1 frank ročně. Tím je zajištěn unii roční příjem 300.000 franků, jehož svaz bude užívati k soutěžím, vypisování cen, za-kládání hudebních knihoven a podpor hudebníků i hudby vůbec. — Podobně v Německu (»Všeobecný svaz hudebníků«). Tyto stavovské spolky znamenají novou epochu pro hudebníky. — U nás třeba mnoho v tomto směru doháněti! —
Nejdůležitější pro všeobecnou hudební kulturu je, by hudba těsně souvisela se životem a ztratila-li souvislosti, opět ji získala.
Ted se gramofony a j stroji mechanickými každá nová pouliční odrhovačka a operetní sentimentální, každý mělký, bezkrevný pochod šíří do nejskrytějších vsí a staré, dobré domácí »skočné«, »do kolečka« a pod. klidně odkládají.
A venkovskéir,u z p ě v u daří se právě tak. Před lety nebylo v Čechách tance bez zpěvu. Kdo byl vesel, zpíval. A jakých cenných starých tanečních lidových písní je na sta! Věru, dařilo se dříve umění na venkově lépe !
Uměle zavésti se to již nedá: v továrnách se nezpívá. Ale kde se zachovaly zbytky staré radosti ze zpěvu u pracujícího lidu na venkově, ti těch, kdož ve vsích před dveřmi sedí a pracují, tam by se mělo pomoci, by lid svých starých písní nezapomínal, nebo do-konce se za ně nestyděl.
Zde je úkol učitele, kněze, lesníka, úředníka každého druhu, kteří s lidem přicházejí v každodenní styk. (Neruda.)
Jak bezcenná je přítomná hudba u národních slavností, výletů spolkových, ví každý, kdo poslouchá. Nebylo tomu tak vždy. V dějinách hudby čteme: Kdysi hrála se při po-svícení ve vsi Entritechu u Lipska orchestrální hudba od J. Š. Bacha (z největších hudebních skladateli"í) a vídeňská hudba lidová, které přispíval sám Mozart a Beethoven, ne-musí se také styděti.
Ted se na takovou hudbu příležitostnou pohlíží jako na méně cennou. Není divil, že hudebně cítící člověk se pak těmto zábavám raději vyhýbá, právě jako literárně vzdělaný člověk neposlouchá špatnou literaturu.
A jaká prázdná, sprostá hudba se často provozuje bez protestu v taneční síni, při průvodech a j. Lidové písně se zkomolené násilně tlačí do pochodů (á la Kmoch a j).
Jindy zase slyšeti na př. směs ze Smetanových oper, t. j. úryvky — proložené pouličními popěvky. Zamyslím se při takové věci vždy, jak by asi bylo velikému spisovateli vhod, kdyby kdokoliv z jeho spisů dělal různé odvary.
Ruskin (»Výklady o umění«): »První nezbytností pro jakoukoliv velikou práci v álním umění je, hleděti s hrůzou na všechen kal jako na nízkého, nechf i strašného ne-přítele.« Povinností seriosní kritiky je — upozorňovat obecenstvo na dobré v umění a po-učovat. — Programy hudební obsahujtež cenné skladby a budte vkusně sestaveny! —
Jako existuje špatná, bezcenná literatura, malba atd., již každý intelligent zavrhuje, tak i špatná, bezcenná, vkus kazící hudba; tu potírejme vším způsobem a odmítejme! —
Denní zaměstnání nedovoluje většině lidí k hlubšímu procítění uměleckého díla se přiblížiti. Krejčí: »Sen nové kultury«: »Uvažovali jste kdy o tom, jak strašnou překážkou pro kulturu za dnešních sociálních poměrů je nedostatek času ? Kultura neroste jen z práce lidí, ale i z toho, co je zdánlivě zahálkou. K tomu, by největší dila její vznikla a aby dokonale byla strávena, je třeba dlouhých meditací, tichého klíčení a pozvolného zrání. Nejvonněji září její květy, nejzlatěji nalévají se její hrozny tam, kde mají lidé hojnost času k dobrodružnému snění, k důvěrným stykům s přírodou, k vyžití svých pudů a vášní, k vypíjení nálady každé chvíle. Ale kolik lidí má dnes k tomu čas? Umělci nedostává se času k tvoření, lidu ostatnímu k vnímání.«
Aby člověk okusil rozkoše z umění, je třeba klidu, volné chvíle! Jak by se mohl otevřít duch esthetickým požitkům, chřadne-li lopotou a strastmi tělo jeho? »Umění miluje sen.« (J. B. Fórster.)
vNa štěstí existuje mezi umělcem a obecenstvem sprostředkující »něco«, jež ve všech uměních nalézáme (nejvíce v malířství) — především ve volné přírodě. Nachází se toto »něco« v divukrásné venkovské scenerii, v blízkosti skal, v lesích, v horách, u divoce zvu-