204	CYRILL	XXXIX.

obdržel synodální sbor pěvecký 80 tisíc rublů od vlády na cestu do Říma (v době mezi-národního sjezdu hudebního v Římě); na zpáteční cestě uchystal koncerty v růz. městech 1911. Chybou je, že politické strany ani na veřejných schůzích, kde se mluví o všem možném — o podporování umění a umělců se nezmiňují, necítíce naléhavost a potřebu toho. Země a stát přispívají ročně položkou na umění, ač v jiných státech činí se pro umění daleko více než u nás. Suma věnovaná na věci umělecké v naší říši r. 1908, totiž 350.000 K v poměru k celkovému ročnímu výdeji státních dvou miliard korun znamená tolik, jako by občan, mající ročních důchodů 20.000 K, obětoval si na své »umělecké potřeby« 3 a půl koruny ročně! (Jak jsme pozadu za Francií, Německem!) Čes. Filharmonii nutno (subvencemi) udržeti! — Každé veliké kulturní město má ted symf. orchestr. —
Hudba je dnes ještě málo ducha a srdce vzdělavacím prostředkem. — Dressura v hudbě tomuto umění mnoho uloupila z ethické ceny. Požadavky, které staří Řekové dávno na hudbu kladli, zůstávají v našich dnech skromným snem.
Bývalo u nás dříve jinak. -- Anglický cestovatel, skladatel a historik Ch. Burney ve svém denníku o cestách asi r. 1771 zaznamenává : »Procestoval jsem veškero království české od jihu až na sever, a poněvadž pilně i k tomu jsem přihlédal, jak obecný lid se hudbě učí, znamenal jsem, že nejen v každém velikém městě, než také v každé vesnici, kde jen je škola normální, dítky obého pohlaví hudbě bývají vyučovány.« (Dr. Z. Nejedlý.)
Dříve (v 17., 18. a 19. století) učitel na venkově hrál, zpíval, vyučoval hudbě a býval duší všeho hudebního života nejen v místě, ale i v okolí. Ve vyučování hudbě pekračo valo se i na latinských školách horlivě; klášterní duchovenstvo, v jehož rukou školy ty spočívaly, téměř všechno bylo hudebně vzdělané. Za takových poměrů nepřekvapuje stálý hojný přítok dobře připravených talentů z venkova do Prahy, zvlášf do konservatoře, aniž odhodlanost, s níž i malá města přistupovala k velikým úkolům. Na př. v Sušici dáván r. 1827 Gluckúv »Orfeus« (opera), 3 léta na to ve Warnsdorfě Beethovenova veliká mše D s 92 hudebníky, v Rakovníku Mozartovo Requiem. — Haydnova oratoria na venkově ne-bývala žádnou vzácností. — To byly doby, kdy na mnoha místecch byli i sousedi, řemeslníci a živnostníci v popředí všeho výkonného ruchu hudebního. Tím vyvinul se i vliv a význam některých rodů zvláště o místní hudbu zasloužilých. Tak rodina varhaníků v Sadské.
Vzpomeňme rčení: »V Oustí,n.O.) každý umí housti. (Dr. Hnilička.) Tak zásobovány kraje zdravým dorostem hudbě s láskou oddaným.
Abych uvedl jeden příklad za mnoho iiných, jmenuji nejznamenitější zjev takového venkovského učitele, Jana Jakuba Rybu, jednu z nejsympatičtějších postav v dějinách české hudby. Narodil se v Přešticích. Komposici a klavíru učil se v Praze u skladatele Koželuha. Od r. 1788 byl učitelem v Rožmitále. První napsal a vydal (r. 1800) české písně (2 seš.) a byl z prvých, který psal o hudbě jazykem českým. Byl nejen znamenitým pianistou, houslistou a varhaníkem, ale znal též klassické i moderní jazyky, starou českou literaturu i základy všech věd. Nedostatek prostředků hmotných, zejména však nedostatek porozumění — lhlavně vyšších kruhů — dohnal ho r. 1815 k samovraždě. (Dr. Z. Nejedlý.)
ještě zmiňuji se o starém učiteli F ó r s t r o v i v Osenicích u Libíně, zakladateli nej - hudebnější české rodiny ve II. pol. XIX. stol. — Skladatel J. B. Fórster. — Z učitelského rodu je i přední nynější sklad. J. Suk. (V Německu rod Bachů. — Š. Bach.) F. Schubert, »král písní«. — Bruckner a j. —
Kterak nedostatky nynější výchovy hudební a jiné chyby urovnati ?
Především ne spotřebou množství hudby. Nezáleží na množství, ale na pravém po-chopení a užití i trvalém přisvojení dobré hudby, děl uměleckých. Ovšem má každý, kdo se blíží umění, přinášeti mu trpělivost, poctivost, lásku a čas, nebof kulturního majetku do-sáhneme jen vytrvalou prací. Jen malý díl lidí dopracuje se k pravému porozumění velikým mistrům; mnoho jich uštipuje jen ze všeho a chce slyšeti pokud možno vše nejnovější, jež je reklamou a módou vyzdviženo. (Dr. Góhler.)
K pravému hud. umění je obecenstvo často neupřímné, jen konvenční. Chodí do kon - certů a opery, protože je to móda dobrou hudbu slyšeti, věcí dobrého tónu umění pod-porovati a snad v nejlepším případě, že miluje hudbu. Ale nejvyšších jejích útvarů velmi často nechápe, právě tak jako v jiném umění.
Proto nejvíce se lidu líbí skladby rázu lehčího, mnohdy věci bezcenné.
Říkáme si a říká se o nás, že jsme národ hudební; ale upřímně řečeno: Národ sám se jako hudební nerepresen tuje. Lidová píseň je na vymření, a zvuky, jimž národ naslou - chá a tleská, nejsou nejen nikterak charakteristické — nejsou často ani hudební v pravém toho slova smyslu. (L. Prokop, »0 popularisaci hudby«.)