XXXIX.	CYRILL	199

Umění ostatně —jako každý prostředek výchovný nemusí působiti jen přímo na jednotlivce předváděním vzorů nebo odstrašujících příkladů, ale viděním do dálky a hloubky může sloužiti nepřímo nejvyšším zájmům lidstva.
Zdravý, přirozený rozvoj a trvalý zdar umění není možný bez vzájemnosti mezi umělci a národem. Jen vzájemným působením umělců a obecenstva může se umění zdravě rozvíjeti. — Záleží tudíž nemálo na tom, jak se staví k dojmům uměleckým nejen nejužší kroužky obecenstva, nýbrž i nejširší vrstvy společenské.
Má-li umění opravdu tu moc, kterou na ně klade vzdělaný svět, jenž přední zástupce jeho řadí k největším mužům, myslitelům, státníkům, vynálezcům, jakožto dobrodincům lidstva, musí se hodnota jeho zakládati ještž na něčem jiném, než na pouhé zábavě, na něčem, co je činí potřebným, ba nezbytným veškeré společnosti lidské. (Hostinský.)
Umění není hra, umění je práce a pravda: nejvyšší opravdovost, nejvyšší vroucnost, nejméně sobectví, nejméně rozkoše -- všecko posvěcení a všecka ušlechtilost.« (Ruskin.)
Umění je žárlivý mistr; netrpí tříštění, clice muže celého. Skutečné díla umělecké musí být dílem celého člověka: hlavy, srdce, rukou. Umělci, aby přinesl pravé umělecké dílo, je třeba bohatého fondu Nejmocnějších citů, veliké lásky i veliké bolesti, úžasu, sna, touhy, nadšení. Hoře je lázní, v níž se denně musí koupati talenty, aby z nich vyrostli velicí umělci. Za vše nutno těžce platiti . . . Za slávu často štěstím celého života.
Pravý umělec povznáší zrak svůj nad čas a nad lidstvo samo. Nic ho nezdrží. Snaží se uspokojiti jen sama sebe, vytrvává na cestě, kde proň mnohdy není než bída, zapomenutí. (E. Michel.)
Kdo četl životopisy vynikajících umělců, seznal, že život většiny jich byl skoro nepřetržitou řadou utrpení duševního, strádání hmotného.
Jak málu z nich dostalo se pochopení, uznání — dokud byli živi! Jak často frivolně, povrchně, bez vážného přemítání i uvažování odbude se později slavené dílo! Často skoro obyčejně — ti, kdož setkávali se za živa jen s netečností a s bídou, uctívají se po smrti zvláštním kultem. -- Nelze se dosti vynadiviti mistrům, kteří zápasili až do konce, kteří jen svému umění žijíce, nalezli v nejskrytějších záhybech své bytosti tajemství výtvorů, které nás hluboce dojímají a uchvacují. — Jaké nadlidské síly a povznesení u nich viděti, když při živé citlivosti, jíž se jim dostalo ve větší míře než jiným, dovedli se chrániti přede všemi příčinami rozptýlení a oslabení svého genia. Potlačivše hlasů vášní nebo mámení zahálky, energií dobytou ze svých vloh a svou vůlí, vložili se cele a jaksi se vtělili ve svá díla. Za to však okoušeli ryzí radosti tvoření a poznali chvíle plodné činnosti, jež povznášely je nad lidstvo, nad všechen rmut a shon života obyčejných pozemčanů. Zanechali po sobě něco, co nehyne, a pobývají na dlouhé věky mezi námi, aby nás dojímali a oblažovali, rozvádějíce svou činnost daleko, daleko za hrob stále živoucím výrazem myšlenky své. —
Umění klade čím dál tím větší nároky smyslového i duševního ústrojí na tvůrce i obecenstvo.
Umění není zjevem pomíjejícím, jen pro chvilku významným. Zanechává trvalé stopy v duchu lidském, je plodem i činitelem lidské kultury a tudíž i jejím měř í t k e m. Proto je každý národ povinen nejen vypůjčovati si od jiných požitky umělecké, nýbrž také vlastní tvořivostí zápůjčky spláceti.
Tof povinnost mezinárodní: nekoná-li který národ této povinnosti, neslouží mu to ke cti a zmenšuje to i jeho váhu politickou. A nejvíce to platí o umění. »Nebof umělecké dílo,« jak praví Ruskin »není jen dílem celého člověka, jedince, ono je dílem celého ná roda, vší jeho síly po věky shrcmaždované. Ne uměním hodiny, ani uměním života (jed notlivice), ani uměním století, ale pomocí nesčetných duší musí být sdělána krásná věc.«
Je tedy pěstování umění požadavkem národním. Tomuto požadavku vyhovuje se podporou, pomocí, ochranou, volností umělců a péčí, by jejich výtvory byly přístupny lidu. Umění je rovnocennou součástí kultury spolu s vědou, a kdo se o umění nestará, je stejným polovzdělancem jako ten, kdo nedbá vědeckého vzdělání. Teprve uměním se vzdělání uceluje v pravou kulturu člověka. Věda a umění jsou projevy vyspělé kultury a nesmějí býti odlučovány od života.
Proto vyspělost národa jeví se mimo vědy také jeho uměním a podporou umění.
I největší národové byli by v tomto kulturním zápasu o umění sami o sobě slabí, aby sami vykonali to, co před nimi vykonala řada národů za několik tisíciletí. Tím více ovšem se musí k celkovému vývoji připnouti malý národ, musísemujednati