178	CYRILL	XXXIX.

Co chceme ? Náš program ? Odpověd uzavírá v sobě dva prvky, z nichž jeden druhý doplňuje a podmiňuje.
Chceme obroditi produkci a reprodukci.
Prvním bodem našeho programu jest obroditi produkci; jinými slovy obroditi a reformovati umělce. Vím, že jsem pronesl nyní tvrdé slovo, jež snad se nemile dotklo delikátní, jemné duše našich skladatelů. Než neberu ho zpět; naopak podpisuji je piným jménem; ovšem jsem povinen podati definici, vymeziti hranice pojmu, »obroditi, reformovati«.
Nechceme bráti žádnému umělci jeho individuality, jak v dopolední schůzi zdůraznil professor Orel; to by znamenalo sahati drsnou rukou do duše umělcovy a tam ničiti ona poupata, jež by se jinak rozvila v nejkrásnější květy, vniknouti do svatyně a zbaviti ji jejího nejsvětějšího idolu, stírati s duše umělcovy její nejjemnější pel, její charakteristickou vůni. —
Nechceme, aby díla našich skladatelů byla pouhou mrtvou, bezduchou kopií snad skladatelů XVI. století nebo jiných předloh.
Ne — tak úzkoprsými nejsme!
Avšak žádáme, aby skladby byly skladbami církevními duchem, . který z nich vane, aby to byla hudba božská, která nás povznáší od země a budí ony city, jež buditi má; vždyf, čím jest církevní zpěv?
jest nejslavnější formou modlitby; když moje nitro jest prohřáto takovou vroucností, že nenalézám slov, abych vyjádřil její hloubku, intensitu a něžnost, pak se rozezpívám.
Čím jest hudba církevní vůbec? Jest nádherným rouchem utkaným z tónů, abychom jím přioděli liturgii, jest obrazem, který svou základní náladou, smělými liniemi melodií a nádhernými barvami harmonií illustruje náladu jednotlivých úkonů liturgických; jest kazatelem, který budí určité nadpřirozené city v mysli posluchačů a unáší je v ony závratné výše, kde zmírá slovo mluvené a duše jen tuší tajemnou mystickou píseň věčnosti. Hudba, zpěv jest ohlasem srdce skladatelova; jest to promítnuté nitro skladatelovo se všemi jeho nejjemnějšími záchvěvy — jaký skladatel, taková i jeho hudba. Skladby jeho jsou výslednicí všeobecné i jeho osobní kultury, výslednicí životního názoru a zvláště jeho náboženského cítění.
Jen povrchní pohled do dějin hudby o tom každého přesvědčí. Vezměme skladby středověku, velikého pevnou, čistou vírou, nezkalenou falešnými sofismaty a lesklými bludičkami racionalismu osmnáctého copařského století. V skladbách Palestrinových a jiných ze zlaté klassické doby hudby církevní cítíme dech hluboké, upřímně zbožné duše, zde mluví k nám pevná víra, kdežto ve skladbách z doby copařské, z doby tak zvaného osvětářství, cítíme tu nasládlou mělkost a povrchnost doby i jejích skladetelův: v životě samá kudrlinka, samý cop a i v hudbě Proto prvním požadavkem skladatele píšícího skladby církevní jest, aby byl osobností nábožensky cítící, umělecké potence ovšem předpokládáme; avšak to nám nedostačí. My žádáme po skladateli píšícím pro katolickou liturgii, aby byl osobností katolicky cítící a duše jeho aby posvěcena byla láskou a živou vírou v pravdy a ideály naší svaté víry a její bohaté liturgie.
Naše liiurgie nechce buditi svými úkony nějaké mlhavé city a nálady, nýbrž určité city s vyhraněnými profily, odpovídajícími charakteru doby a jednotlivých úkonů. Hudba chrámová má dodati lesku těmto úkonům, má liturgii hudebně illustrovati a dojem její sesilovati.
Není-li nitro skladatelovo prohřáto a zaníceno láskou k těmto ideám naší víry, jak možno bude jemu buditi ji v srdcích posluchačů a reproducentův; vždyf každé umělecké dílo jest fotografií nitra skladatelova, jest ohlasem jeho vnitřního života; jak možno rozehřáti druhé chladem a lhostejností? Budto pak zůstanou skladby jeho suchopárným lepením akkordů anebo probudí snad vmysli posluchačů city, avšak nikoliv ony, jež církev svojí liturgií buditi chce, nýbrž zcela jiné, možno i úpině nízké.
Naším ideálem není hudba bez krve, bez života; ne, nechf jest pina svěžích myšlenek, každá myšlenka jako jiskřící hvězda a celek af jest prozářen jako leskem drahokamů, živou věrou a láskou k nejčistšímu ideálu lidstva, k Bohočlověku Kristu Ježíši; právě tato láska k němu a jeho božským naukám dá našemu umění vyšší svěcení. —
My čekáme Palestrinu XX. století, duševního giganta hlubokých myšlenek, aristokratické formy, jenž by měl v pohotovosti všechny výrazové moderní hudební prostředky, víru prvních století, lásku Miláčka Páně a jako výslednici všech těchto vzácných kvalit napsal nám moderními prostředky umělecká díla, odpovídající všem požadavkům hudby posvátné.