XXXIX.	CYRILL	165

Odtud byl již jen krok k úpinému odstranění traktury mechanické, a nahrazení jí rourkami, tak že zde vzduch nejen ulehčoval, ale hned veškeru práci sám vykonával. Prvý pokus učinil r. 1863 Sander. Tak vznikla r o u r k o v á pneumatika, u níž rozeznáváme 1 . soustavu m e m b r a n o v o u, kterou vynalezl Weigle ve Stuttgartu a kde pohyb kužele děje se napětím neb sklesnutím blány, a 2. soustavu m í šk o v o u, Róverem v Hausneindorfu zavedenou, kde tutéž práci koná zcela malý míšek, který klesá nebo se zvedá vpouštěním vzduchu.
Rourková pneumatika staví se na vpouštění neb vypouštění vzduchu, poslední jest přesnější, poněvadž vzduch ryc}Lleji uniká, nežli naplňuje.
Rourková pneumatika má mnohé výh,3dy oproti oběma starším soustavám.
Dříve musil hráč značné síly upotřebiti, aby v přesný pohyb uvedl celou trakturu, zejména při velkém stroji a zvláště při použití spojek a kollektivů. Když zavedeno r e 1 a i s, práce ještě více usnadněna a urychlena, tak že ozev byl již velmi přesný a hra lehčí než na novém klavíru.
Jmenované dvě soustavu jsou nejrozšířenější, ale vedle nich je množství vynálezů, tak že můžeme říci: kolik stavitelů, tolik soustav. U nás postavil na př. E. Š. Petr pro chrám sv. Prokopa na Žižkově varhany vlastní soustavy rourkové pneumatiky, o podvojné záklopce, mezi dvěma membranami. Kužel zde nahrazuje miniaturní záklopka, ze soustavy zásuvkové známá. Umístění dvou v jedné komůrce jest též zajímavou novotou.
Další výhody rourkové pneumatiky jsou, že stroj nepodléhá vlivu změn temperatury, ani vlhka, ani sucha. Porucha traktury jest rovněž vyloučena. Hra i při spojených klavírech a při použití všech možných spojek a kollektivů jest v ž d y s t e j n ě lehkou. Hru varhanní obohatila pak lato soustava mnohými, dříve nedosažitelnými p o m ů c k a m i hracími. P ř i s p o j k á c h zůstávají k l á v e s y připojeného klavíru úpině v k 1 i d u. Že dřívější jich spolupohyb při umělecké hře značně rušil, je nesporno. Podobně jest tomu při o k t á v o v é s p o j c e 4', kterou nevidíme a která hru více nezatěžuje. Novým obohacením jest i spojka s u b o k t á v o v á 16', tak že disposice menších strojů (zejména jeví se vlastně zdvoj- až ztrojnásobenou. Úpině novou jest zde křížová spoj k a, 4'i 16', kterou při hře hrajeme s sebou vyšší neb nižší oktávu určitých rejstříků z jiného klavíru. Jak rozmanitými a lehce ovládatelnými staly se kollektivy a zejména volné kombinace, toho doklad podal u nás Paštika na varhanách v brněnské kathedrále, kde jich postavil hned několik skupin v různých skříních.
Všecky tyto přednosti zastíní úpině i tu a tam oprávněné výtky zdlouhavosti ozevu, které ostatně strojů mistry postavených se týkati nemohou.
Pokrok u stavbě varhan zde se nezastavil. Tak řečený již Weigle postavil v a r h a n y e l e k t r o m a g n e t i c k é, které se ale neosvědčily. Kotvy, které přímo záklopky hrací otvíraly, se při dlouhých tónech magnetisovaly a také cvakání jich působilo rušivě. Stroj sám, výhradně elektřinou ovládaný nebyl i jinak spolehlivým.
Spojením obou posledních soustav vytvořil Američan S c h m ó 11 e soustavu e 1 e k t r o-p n e u m a ti c k o u, ideál moderního koncertního stroje, kde rourky nahrazeny vodícími dráty elektrickými. S t ů l hrací jest p ř e n o s n ý m a lze jej i daleko od stroje postaviti. V koncertní síni v Heidelberku je stůl v sále, varhany na galerii, v benediktinském opatství v Sekavě ve Styrsku ovládá hráč v přízemí dva stroje, bud odděleně, bud spojeně, na galeriích, vzdálenosti od hracího stolu 30 m a 60 m. U nás postavil podobné varhany v Obecním domě v Praze Jan Tuček, za pomoci Voita z Durlachu.
0 této poslední, vrcholné soustavě slyšeli jsme cennou, v ě d e c k o u p ř e d náš k u p. i n ž. M e 1 z e r a loni v K u t n é H o ř e a znají ji Cyrillisté z našeho orgánu. Nemusím a také nemohu se o ní rozhovořiti, tím spíše, že je mým úkolem promluviti populárně, řekl bych se stanoviska praktického varhaníka o nástroji, všem nám tak blízkém. Pro praxi je nemalé důležitosti z n a l o st r e j s t ř í k ů d l e zvukové b ar v i t o s t i.
Zkušenost učí nás, že barvitost zvuku závisí n a 1 á t c e zvučícího tělesa. Akustika pak má pramenem jejím t ó n y p a r t i á 1 n í, jich počet i sílu.
Můžeme rozděliti rejstříky dle obojího měřítka, praktického a vědeckého a ke stejnému dospějeme výsledku, nebof 1. d ř e v o dává jen nižší a slabé, c í n i vyšší a silné tóny alikvotní. K r y t y pak, obojího druhu, dřevěné i cínové vylučují sudé svršky. Konečně i m e n s u r a působí na vznik tónů svrchních, tak že široká dává jen spodní, ale úzká podporuje vznik vyšších, tak že tón má ráz až S m y k a V ý.	(Příště dokončení.)