XXXIX.	CYRILL	123

Prvá z citovaných dvou velikých Stehleových mší nesvádí mne nijak ke vzpomínce na dvě Ettovy osmihlasé mše (psal jsem o nich výše), s nimiž má zmíněná Stehleova osmihlasá mše jen vnějšek společným. To celé pojetí Stehleovo je čistě jeho vlastní, pině nové a vyznačuje se tím, že všude dýk touhou po vzduchu. životě. Předem zušlechtil tu Stehle své dílo krásnou prací v polyfonii, uvolnil svuj projev trochu v harmonice, hodně v rhytmice (Ett právě v těch bodech je velmi primitivním) a zvlášf hodně pozoruhodného přinesl v kombinaci hlasů sboru.
Druhé velké Stehleovo dílo: ,Missa sollemnis ` založeno je na melodiích chorálu; ten zvyk podržel Stehle také při této skladbě. Jinak však se tu vyšvihl vysoko nad svá předchozí díla. Jeho „solemnis” je vervní práce, piná nových nápadů a myšlenek, chytá naši pozornost každým taktem. Pro nás má tato mše zvláštní význam proto, že směr, v němž napsána, jde k témuž cíli, jako směr modernistů v naší církevní hudbě. Hruška, jak jsem ukázal, stál v druhém období své tvorby na rozhraní tohoto nového směru. Proto mohu říci, že byl blízek svým stylem k této Stehleově práci a mohu dále připojiti, že byl p ř íbuznější Stehleovi než Wittovi.
Prvá mše: »Missa Jubilaei Sollemnis« jeví — jak jsem už dříve napsal — rovněž úsilí (třeba daleko méně patrné než v »solemnis« opus 67.) po projevu méně vázaném, které tu opět Hrušku a Stehleho sbližuje.

Nyní, po tomto pokusu o komparaci skladeb Hruškových se skladbami našich a pak německých komponistů, sama vtírá se mi otázka: k d o vlastně p ů s o b i 1 n i H r u š k u v í c: domácí či němečtí skladatelé?
Souvislost naší reformní hudby — a tím i Hruškovy, která pomáhala naši církevní hudbu vytvářet — s hudbou německou je jasna docela v začátku jejího vývoje. V prvých pracích našich církevních komponistů je vidět docela jasně mocný vliv Wittův — nebof ten byl Němcům i nám nejlepším vzorem; pak mizí účinky toho vlivu; u někoho dřív, u jiného později.
Skuherský prvý u nás z toho vlivu se naprosto vymaňuje, na vlastní cesty stoupá, aby pak své žáky bezpečně vedl. Tak znenáhla a přec jen znatelně začínáme se tu lišit od Němců a zakládáme svou hudbu. Na tom všem Hruška má podíl. Mohu nyní stručně napsati: V prvém období Hruškovy tvorby uplatňovala němecicá hudba na Hrušku svůj vliv; v druhém, v onom, které založilo význam Hruškův pro naši církevní hudbu, zase naše domácí hudba (Skuherský) mu byla vzorem; vliv německé hudby tu mizí.
K DOSLOVU.
Nebyl bych o Hruškovi psal, kdyby právě originalita jeho prací mě na sebe nebyla upozorňovala. Tohle je mi dnes po studiu Hruškova díla jasno docela: Hruška šel v principu za Skuherským ; dovedl však v něm tak pracovat, že nevybíral ničeho z v n i t ř ní nápině děl svého učitele, nýbrž dovedl pod heslem principu svého učitele (jinde jsem ho vyložil) samostatně tvořit. Jsem povinen ještě pronésti svůj hodnotný ú s u d e k o Hruškovi:
Hruška není efemerním zjevem. Nepracoval nad své síly a co napsal, bylo založeno vždycky na snaze p s á t n e o d v i s 1 e. Pro tu snahu i jeho menší práce vynucují si obdiv.
Rozhodně neblahou událostí pro celou Hruškovu tvorbu byla jeho předčasná smrt. Zemřel, když již měl svůj výraz a kdy již nepotřeboval ho ani mnoho pilovat, kdy mohl klidněji, s oprávněným vědomím své samostatnosti oddati se svému tvoření. Ze v něm ještě krátce před jeho skonem byla značná dose síly pro další práce, snad ve větších, bohatších rysech než psána byla všechna jeho díla, je vidno z jeho mše »de Beata« ; je to náběh, zdařilý pokus k čemusi velikému. Vzpomenu-li si, jak Hruška byl stále mezi prvními pracujícími za uvolnění práce v církevní hudbě a ženoucími se úsilně za pokrokem v ní, nemohu než říci, že líto mi předčasného skonu tohoto skladatele.
Přes to, že nebyl Hruška tak šfasten, aby cele mohl se vyžit ve svých skladbách, zanechal naší církevní hudbě tolik dobrých věcí, že mohu o něm tvrditi, že byl jedním z předních pracovníků o naši novou hudbu chrámovou. Na jeho pracích a těch,