122	CYRILL	XXXIX.

Také s M i c h a e 1 e m H a 11 e r e m, který obdobně jako Nabert psal, Hruška ne-m že býti srovnáván; Hallerovy mše: „Missa prima” (pro soprán, alt a bas bez průvodu opus 4. z r. 1875), pak „Missa secunda” (totéž obsazení — opus S. z r. 1875), dále: „Missa octava” (opus 20. z r. 1879, pro smíšený sbor it capella) nemohou odůvodniti bližší souvislosti se skladbami Hruškovými. Vedle některých komposic Singenbergerových a Mettenleiterových jsou skladby K o e n e n o v y Hruškovi trochu příbuznými; míním tu hlavně mše: „Zweistimmige Messe in A” a „Missa panis Angelicus” (pro smíšený sbor s průvodem varhan z roku 1879) a jeho výborná vánoční motetta : ,Quem vidistis, pastores ?" (nejdříve soprán a alt s varhanami, pak smíšený sbor s tímže průvodem; opus 16. z roku 1871). Hruška F. W i t t a ctil. V oddílu I. této práce z programu jeho kúru je vidět, jakost úpornou zrovna pozornost mu věnoval. S p r v ý m i pracemi Wittovými ani začáteční díla Nruškova srovnání nesnesou. Wittovo opus I. c) „Missa septimi toni ad duas voces aequales cum organo” nebo opus 3 b, „Missa Salve Regina” quatuor votum cantanda — bez průvodu — nemají v Hruškových skladbách protějšku. Za to ke mším: „Missa in honorem Sc. Caeciliae` (opus 22. b) z r. 1872) a: „Missa in honorem seti. Ambrosii” (opus 29. a) z r. 1882 pro 1 hlas s varhanami se čtyřhlasými vložkami sborovými) rovnal bych Hruškovu mši: „In honorem seti. Caroli I3oromaei”. Wittovy jmenované mše jsou rr,nohem hutnější než mše Hruškovy, poněvadž jsou také propracovanějšími. Prohloubením stylu těchto jen pří-kladem jmenovaných děl (založení téměř výhradně polyfonního) vyznamenávají se Wittovy práce poslední: „Missa Septem Dolorum in honorem sctae. Mariae Virg. dolorosae” (pro smíšený sbor á capella, opus 41. z r. 1884), „Missa ad unam vocem organo comitante- (opus 43. a) 1884), „Missa tertji toni” (opus 46. a) z r. 1886; pro soprán, I. a li. alt, tenor a bas bez průvodu) a „Missa tertji toni” (opus 46. b) pro jeden hlas s průvodem varhan).
Hledal-li bych u Witta skladbu, která by se blížila Hruškovým komposicím z druhého období jeho tvorby, nacházel bych ji asi u mše Wittovy: „In honorem S. Francisci Xaverii” (op. 8 b) z roku 1883 a mše: „In honorem sctae. Luciaea op. 11 a) z roku 1884. Napíšu- li, že Hruška nedostihuje tu krásy práce Wittovy jmenovitě v p o 1 y-f o n i i, nekřivdím mu jistě nikterak; ostatně jak těžko byli dostihnout Witta právě v tomto ohledu. Proti Wittovi vykazují Hruškovy komposice větší volnost hlavně v harmonii a melodice.
Z církevních skladatelů Německa nebyl Hruškovi nikdo tak blízkým jako J. G. E. Steh 1 e. Tak v prvé řadě přibližuje Stehleho k Hruškovi trochu chromatika, jíž oba se nevyhýbali, pak i ostatní složky stylové. Když uvedu, že snaha ponenáhlu vymaňovat církevní hudbu z původní její až tuhé závislosti na hudbě klassiků kPalestrina etc.) byla oběma společnou, jen tak vyjádřím úpině poměr hudby Hruškovy k hudbě Stehleově. (K tomu musím ovšem připojit, že initiativa této snahy u nás nesporně náleží F. Z. Skuherskému.)
Kdyby šlo o zjištění, kdo z obou vyjadřoval se v postupu doby volněji, tu bych přiřkl primát Hruškovi: stačí, postavím-li proti sobě tyto komposice jmenovaných skladatelů : Hruš4ovu mši „Ecce Dominus veniet” z roku 1880 a Stehleovu mši „Alma Redemptoris Mater in honorem B. Mariae V. de Luurdes” (op. 51.) z roku 1883. Stehleho, autora skvělé a tak pokrokově psané mše „Sollemnis”, opus 67. (pro smíšený sbor, soli a orchestr). při-pomíná v této mši snad jedině ,Benedictus”. Jinak přiklání se k Wittovi. Citovaná Nruškova mše je proti této mši Stehleově o hodně napřed.
Že Hruška tenkrát (1880) byl něco dál než Stále, je pro historii naší církevní hudby fakt rozhodně pozoruhodný.
Vedle citované Stehleovy mše, blíží se Hruškovy skladby i jiným skladbám Stehleovým, z nichž aspoň mše: „Missa brevis in honorem Beatae Mariae Virginis” (opus 50. pro 4 smíšené hlasy s průvodem varhan) a „Missa Regina coeli” (opus 56. z r. 1888 pro soprán a alt s průvodem varhan — na chorál „Regina coeli” komponovaná) zasluhují zmínky. Jsou to práce konformní jeho opusu 51. (viz výše).
Rozloha velikých prací Stehleových — jeho mší: „Missa Jubilaei Sollemnis” (opus 45, z roku 1881) pro osmihlasý smíšený sbor) a „Missa sollemnis” (pro soli, čtyřhlasý smíšený sbor s prúvodem orchestru, opus 67. z roku 1894) b rán í m i, abych pokoušel se o nějakou bližší parallelu s pracemi Hruškovými (nebof těžko bych se vyhnul vzájemnému h o d n o-c e n í ; mne víc — zrovna jako tam výše, kde mluvím o Wittovi interesuje tu otázka poměru sty 1 u skladeb Stehleových a Hruškových).
°) U Witta nepotřeboval jsem ani k jeho největším pracím sahati; k účelu pokusu o srovnání stylu jeho s Hruškovým stačily mi skladby, Icteré jsem citoval.