XXXIX.	CYI2ILL	119

Obraz I. nás poučuje, kterak třeba rozebrati, rozložiti hudební větu, aby mohla býti správně prostudována a pochopena nejen jako celek, nýbrž i v jednotlivých svých částech. Introit »Invocabit me«, pojat jako jedna hudební fráse, obsahuje tři věty:
Větu I.: Invocabit . . . . eum : II.: eripiam	. . . .	eum :
»	III.: longitudine . . . .	eum :
Každá tato věta se dělí na členy, a to:
Věta I. se dělí na 2 členy A, B;
» I I. se » na 2	»	C, D ;
» III. se » na 2	»	E, F.
Jednotliví členové se skládají opět z úryvků, a to:
Člen B se skládá ze 3 úryvků b, c, d ; »	C »	»	» 2	e, f,
» D»	»	» 2	gh•
» E _	»	» 2	ch i;
»	F »	>	» 2	j k.
Konečně každý z uvedených úryvků se ještě dále dělí na rhytmy elementární, dvoj-anebo trojčlenné, které jsou základem každé řeči i každé hudbv, af rhytmu vázaného anebo volného. A proto, objeví-li se v chorální větě skupiny o více než třech notách, jest je třeba rozložiti v části o dvou a třech notách. Skupinu čtyř not mohu tedy rozložiti takto: 4 = 2 -}- 2 = 3 + 1 = 1 + 3. Skupinu pětinotovou takto: 5 = 2 -ř 3 3 + 2 - 2 + 2 +- 1 atd.
Jak každou jednotlivou skupinu rozložiti třeba, o tom rozhoduje její tvar, jenž má základ v jejím vzniku. Objem tohoto pojednání by velice vzrostl, kdybychom chtěli tento bod důkladně probrati. Připomínám pouze, že ti, kdož užívají vydání rhytmického „Graduale Romanum”, anebo O. ). C. vydaného „Graduale parvum”, jsou zbaveni této obtížné práce; nebol v prvé knize označeny jsou jednotlivé poddíly rhytmické svislou čárkou pod notou anebo nad ní, jak jsme svrchu zmínili, v „Graduale parvum” pak zvláštními, samostatnými skupinami notovými, jichž vzájemný vztah naznačen obloukem je spojujícím. Příklad (Obr. I.): Skupina 3. (torculus resupinus) a skupina 14. anebo 30. (porrectus flexus), skupiny to čtyřtónové, z nichž žádná nestojí v pause a u nichž nelze na základě »zlatého pravidla« starých učiniti »mora vocis«, t. j. vydržeti poslední notu, nelze rozložiti jinak, než na dva oddíly o dvou tónech, tak že dostane iktus tón prvý a třetí. U skupin 20., 38. a 44., při jichž rozkladu bychom mohli přijíti do rozpaků, zdali je máme rozložiti na skupiny 2 + 3, či 3 + 2, ulehčuje nám práci na základě studia nejstarších rukopisů sdělané rhytmické vy-dání „Graduale Romanum” a dle něho spracované „Graduale parvum”, dělíc zmíněné skupiny na poddíly o třech a dvou tónech, z nichž vždy první dostává iktus.
Nuže, který z těchto iktů jest silnější, znatelnější? — Místo přímé odpovědi uvádím příklad, k němuž jsem byl často odkazován, když za jasných dnů na ostrově Wightu líbezná francouzština velikého P. Mocquereau tajemně zanikala ve velebném rhytmu šplouchajícího moře ... Mrštíme-li gumovým míčem šikmým směrem o zem, odrazí se od ní, opíše oblouk a dopadne na zem, odrazí se opět a obloukovitě dopadne, opět se odrazí a dopadne atd., až tento pohyb přejde v klid.
a 7
C;~	Q	Q atd.
b	c	d	e

Body b, c, d, e jsou body dopadu a odrazu zároveň, jsou body, kde končí these pohybu předcházejícího a začíná arse pohybu následujícího; jsou to body, jež v rhytmickém toku melodie chorální jsou označeny svislou čárkou, čili jichž tóny dostávají iktus, a to (nepřihlížíme-li k jiným okolnostem) tím slabší, čím jsou vzdálenější od východiště tohoto pohybu, od bodu b.