XXXIX.	CYRILL	105

- —d- --~~—~—~—med

Job zpívá (třídílná forma), zatím co anglický roh kontrapunktuje s jeho melodií; naříká na smutný svůj osud, na hroznou nemoc, jež ho stihla. V té bídě děsné ani tam, kde by nejspíš čekal, nenachází účasti; vlastní žena (alt) hrubě ho odbývá, posmívajíc se jeho víře v Boha, jenž ho tak tresce, řezavými dissonancemi :
		18. Oboi.	y	~‑	

I Fa5	1,	}}	!		
		— _	a	40	-	
Job je trpce zklamán, ten výsměch její zní mu v uších (viz poslední notový doklad) a smutně se sám sebe táže, nač se zrodil a byl vychován něžnou láskou matčinou. To znovu zavdá podnět k jízlivým pošklebkům ženy jeho (rozložené zmenšené septakkordy) a konečně k výzvě, aby, kdy blíží se konec jeho, zlořečil Bohu a tak aspoň uklidněn skonal.
Než Job se děsí pomatenosti své ženy! nezoufá a nezlořečí, přijímá stejně jako štěstí i neštěstí z ruky boží. Jen jeden stesk se mu dere ještě z hrudi: kde jsou přátelé, již ho znali, dokud štěstí se naň smálo? Však už se objevují, jenže ne, aby cítili soustrast s utýraným druhem, nýbrž aby v kalich jeho utrpení přilili ještě hořkosti jedu : Elifas (tenor) i Baldad (bas) vidí v mukách jeho zřejmý trest za nepravosti. Marně je lob odbývá, zatím co u ostatních zračí se touha zmizeti z místa prokletí (kratičký úryvek smíšeného sboru). Sofar (tenor) dokonce licoměrně Jobovi radí, aby se obrátil a pokorou snažil se

usmířiti Boha. Přátelé ostatní se už rozhodli prchají od člověka, zavinivšího si neštěstí své, což kreslí (ve shodě se svým jménem) znamenitá volná fuga (smíšený sbor s dělenými mužskými hlasy) s thematem
Allegro M. M. =108.
19.	-~
f° Hla-sem moc-ným	Ho-spo-din pro-mluvil zře-tel - ně sám ted k nám
jež končí E-dur akkordem.
OBRAZ VI. — JOBOVO UZDRAVENÍ, JEHO ODMĚNA.
LID: (Čtyřhlasý smíšený sbor.)
Bůh s námi! Vichor kácí stromy, a z dálky duní děsné hromy.
O Pane, zadrž hněvu svého zbraň a nás i dítky naše mocně chraň!
Joe:
Aj, záře lesk a světlo zlaté:
Bůh, Bůh se blíží v jasu moci své. Již poznávám ty zvuky svaté,
hlas volá »Jobe!«, volá jméno mé. Ach, sečteni jsou moji dnové,
již ovanul mne ledný smrti dech. Ó, Pane, zdali žití nové
mně hlásat přišla slova na Tvých rtech? Má duše iiž po Tobě touží
a polehčení žádá od Tebe,
by odvrátila, co ji souží,
by směla přijata být do nebe.
Já volám k Tobě snížen v prachu: Ó, smiluj se a slyš mé úpění, bych, zmítán v bolestech a strachu, směl doufat v krutých ítrap skončení.

HOSPODIN:
Znám tíhu tvého ponížení,
v němž krutá trýzeň vzešla údem tvým, však na tvé duši viny není.
Vím, když jsi lítost nad svým zrozením byl vyřknu] a svuj rozum hroužil a vniknout chtěl v mých úrad tajnosti, že neskonalý bol tě soužil,
však nitro prosto bylo hořkosti. Než nyní povstaň! Vyhnán, zrazen jsi nezlořečil slovem jediným. Bol tvui byl proti hříchu hrazen a srdce setrvalo nevinným.
Jsem Bohem lásky, slitování,
nad ctnosti všechny vážím dobrotu. Necht přivodí mé požehnání
ti nové štěstí, novou blahotu.
Dám statků dřevních hojnost dvojí, tvůj lán vždy hojná krůpěj ovlaží, nechC prodlouží se dnové tvoji a dítek nový řad tě oblaží.