104	CYRILI_	XXXIX.

DÍL II.
OBRAZ V. -- ]OB POKRYT VŘEDY A TRÁPEN BOLESTI LEŽÍ NA SMETIŠTI.
JOB:
Jak bolno žíti! Zubožena
mně vředem krev a hnisem zahnívá, že zdáli, puchem zaražena,
se zvěř přede mnou bázní ukrývá. Mým ložem hnoj a nuznou stravou chléb, předhozený rukou útrpnou, A po celý den i v noc tmavou si s těla sdírám plíseň potupnou. Jak bolno žíti, bolno mříti
v zlém opovržení, v hoři, bolesti, pod níž se tělo ve hrob řítí a duch ven touží z kalu, neřesti.
ŽENA JOBOVA:
Již zanech toho bědování
a neruš v domě klidný spánek můj. Jak něžně k tobě Bůh se sklání, ten starostlivý, dobrý chránce tvůj!

JOB:
Tvs v blahu družkou byla řádnou, než bolům mým se zpupně vysmíváš, mou zbožnost zoveš šalbou zrádnou a mne se štítíš, mně se vyhýbáš. Proč původ muj mi nebyl skonem, proč nezemřel jsem v prvé hodině, proč kojen byl jsem, hýčkán, ronem slz pěstěn, zlíbán na rtu matčině?

JOBOVA ZENA:
Znám mnohých lidí trýzeň žalnou, 1<dyž rody podtíná trest staletý, však nejbídněi§í měrou valnou
jest život od vlastních úst prokletý. Co zmohly modlitby tvé vroucí, co víra tvá, co hojnost obětí, kam zapadlo tvé blaho skvoucí, zač trestem tobě dítel< odnětí? Ó, odhoď víru, jež tě tíží, a netrvej již při své sprostnosti. Bůh velí: smrt se k tobě blíží,
nuž, zlořeč mu, a zemřeš s lehkostí.

JOB:
Tvůj rozum ztemněn k šílenosti:
Pán v zlém í dobrém steině laskav k nám,
my dobrých daru vzali dosti,
i zlé rád z ruky boží přijímám. Mne hledávali mocní světa, dnes přátelé mne drsně zrazují,
z mých známých každý chabý sketa, mých dechů štítí se a vzdalují.

ELIFAS :
Aj, obraz bídy, stánek kletby,
v němž přebývati nemuž pravá ctnost Tof sklizeň nakažené setby,
tvých, Jobe, skutku zřejmá nepravost. Nám slovo vázne, rty se chvějí by shlédla muže čisté podstaty,
sem zdáli srdce přátel spějí
a zří zde hanbu kruté odplaty.
LID:
Prchněme, přátelé, dál odtud, dál, zajisté trestá tě králů všech král.

JoB:
Má bída větší nad vši vinu
a s hříchy mými nezná srovnání. Ty vinna roníš mne zlého činu a vynutit chceš moje přiznání.
Snad statkú svých mne lačna soudíš a bázeň máš, že sklesnu v žebroty: [lež mýlíš se a smutně bloudíš, já odmítám i stín tvé ochoty.
BALCAC:
Zdaž nevinný kdy bídně zhynul a hříšníka Bůh šetřil ochranou? Tys, Jobe, zbožností vždy slynul, však vinu tvou Pán odkryl pohanou. Kdož Bohu slouží, nejsou stálí, i na andělích tkvělo zbloudění: Ctnost tvoje skvěla se jen zdáli,
tys sklesnul v hříšné ducha zmámení.

LID:
Prchněme, přátelé, dál odtud, dál, viz, jak tě zohavil králů všech král!
JOB:
Kdož v cestách božích skromně kráčí, od Pána hledán bývá k soužení, však v neřestech-li život vláčí, snad dnové blaha jsou mu souzeni, mne mrská, dotknuv se mne rukou, a zkouší, nezhřeším-li, nebes Pán. Kéž odňat jest mi s krutou mukou i život, brzký skon mi budiž přán.

SOFAR
Ty slovem marným, nepravostným, do lůna písku sémě ukládáš.
Dej hříchu výhost, žitím ctnostným si milost božskou opět vyžádáš Trest boží jest tvé bezbožnosti
a rouhavých slov zřejmou odplatou. Jen pokora tě hanby sprostí
a lítost nad hříšností proklatou.
LID: (4—6hlasý smíšený sbor.)
Hlasem mocným Hospodin promluvil 1< nám, sudbou svou, že vinen jest tvor každý sám. Z pusté zl<ázy, přátelé, prchněme dál jen dál, trestem hrozným vinníka zasáhnul králu král.
Temnými barvami je tu kresleno největší potížení Jobovo. V kontrabasech a hlavně violoncellech ozve se piáltónový motiv bídy a hned v f-moll adagio dolente (C,' — 60) anglický roh lkavě žaluje utrpení Jobovo:
17.	Dolerrle.	Angl. roh.
!lo =	cla. i šiy ~s
Timp.	š ~` š	fag.