XXX1X.	CYRILL	101

že jest zpěváku třeba načerpati vzduchu do plic. Není-li toho třeba, jest lépe bez přestávky ve zpěvu pokračovati, ano se touto interpunkcí označuje často jen rozčlenění hudební věty a nikoliv oddech, tak že se nota anebo skupina dvou not bezprostředně předcházející ani neprodlužuje (př. a'), což se však vždycky děje při ostatních třech zmíněných interpunkcích. Na př.:

				,‑	
					
		A-sper -ges me, Do-mi-ne,	A - sper	-	ges	me,	Do	mi - ne,	

					
					
		tem	-	-	plo	tem	-	-	plo		

						

					
		mun - da - bor	mun - da	-	bor		

							
					
		A	men	A	-	men		
Virgula ( ' ) značí, jako v moderním notopisu, krátký oddech na úkor předcházející noty bez poruchy chodu rhytmického.
Prve, než přikročíme k rozboru melodie po stránce rhytmické a dynamické, jest třeba předeslati několik slov o rhytmu.
Co j e s t r h y t m u s? Nasloucháme-li větě hudební anebo řečnické, zdá se nám, že hlas mluvícího, sotva že se byl vyšvihl na první (vlastně přízvučnou) slabiku slova, již klesá na slabiku druhou a třetí, jakoby si chtěl odpočinouti, ustati. Toto klesnutí, tento dohad jest však jen dočasný. Nebof, jako pták, jenž se snáší k zemi, by na ní spočinul, ale v okamžiku, kdy jeho nohy přicházejí ve styk s púdou, byv vyplašen používá krátkého doteku, přechodné opěry o zemi k tomu, by se tím rychleji a snadněji do výše vznesl: tak také hlas, opřev se o slabiku bezpřízvučnou, takořka se o ni odraziv, jako pták o púdu, činí nový vzmach, kterým se nese dvě anebo tři slabiky dále, a tu po novém odrazu") opět dále, a tak stále po dvou anebo třech slabikách až do konce věty, aby tu v pohybu ustal.
A v tomto pohybu hlasu, v tomto pravidelném střídání se vzmachu a dopadu záleží rhytmus, tak že múžeme směle přijmouti definici starých a říci : Rhytmus jest řád v pohybu, čili pohyb dle určitého řádu ; anebo: Rhytmus jest pravidelné střídání se zdvihu a kladu, arse a these, doby lehké a těžké. První část pohybu jest arsis, zdvih; druhá část pohybu
*) Poznámka. Notové doklady vzaty z ,Graduale Romanum«, jež opatřeno jest rhytrnickými značkami benediktinú solesmesských, a jež vyšlo v Tournai (Belgie) u firmy Desclée et Cie. Také při dokladech, jež nejsou čerpány z citovaného Graduale«, užívám zmíněných znamének, totiž : bodu, vodorovné a svislé čárky. Bod u noty zdvojuje dobu jejího trvání. Přijmeme-li za jednotku pro označení doby trvání tónu v moderním
notopisu notu osminovou: c— 		o pak • _ '	' _ •
Vodorovná čárka nad notou-anebo pod ní, po případě nad celou skupinou anebo pod ní, naznačuje nepatrné prodloužení (ne zdvojení) trvání příslušných not:	_:	_  _‑

Svislá čárka pod notou, anebo nad ní, označuje thesi elementárního anebo jednoduchého rhytmu, čili
i
notu, která dostává iktus, jak později vysvětlíme:  —  —  -

„) Tento odraz, dotek, toto opření se nazýváme latinsky i c t u s (náraz, úhoz): notu pak, která slouží za takový bod dopadu, a v rhytmickém toku zároveň i za bod odrazu, čili která tvoří rhytmickou opěru, před pausou pak rhytmický bod klidu, označujeme svislou čárkou pod notou anebo nad ní, jak jsem naaoře podotknul.
Dostává tedy ictus každá nota v thesi, jakožto doba těžká; při skupinách o dvou aAf ech notách jest to nota první. 0 výjimkách zmíníme se později.