100	CYRILL	XXXIX.

Schumann, Moscheles, Mozskowski, Wilm a m. j.
N o v o r o m a n t i k o v é budují na základech mistrů klassických a romantických; epigony jich viz ot. 66, 74. Jsou to četní napodobitelé operní tvorby Wagnerovy a symfonických básní Lisztových.
Známky epigonismu mají též bezvými-

nečně skladby komponujících žen a šlechticů : Miiller-Herman, Smith, Grandval-Reiset, Ing. Bronsart, Backer Gróndahl, Cécile Chaminade, Cornelia van Osterzee, kníže Eulenburg, kníže Jindř. Reuss XXIV. a m• J.
Oprava: Str. 33, 2. sloupec, řádka 26. čti: ke hráči. Tamtéž, řádka 43 čti: od hráče. Str. 71, 2. sl., ř. 28. čti: Scharwenka a připoj Alfr. Griinfeld.

CIiORÁL EDICE VATIKÁNSKÉ. KAREL BOČEK. (POxRAČOVÁIVí.)
~ezbytná podmínka správného přednesu chorálu jest vedle studia textu
2. studium melodie.
Má-li býti věta správně pronesena, t. j. má-li tvořiti oživený, v ohledu melodickém, rhytmickém a dynamíckém ladný celek, jest třeba, aby bylo v každém tomto ohledu proneseno správně každé její slovo, každý její člen ; nebof jen ze správných součástí může vzniknouti správný celek.
Co tuto platí o větě slovné, platí také o větě hudební, totiž: má-li býti správně před-nesena hudební fráze, jest třeba, by byl správně přednesen každý její člen. K tomu účelu jest třeba hudební větu rozložiti a studovati ji nejen jako celek, nýbrž i jednotlivé její části.
Rozbor chorální fráze, jak se stanoviska rhytmického, tak i dynamického velice usnadňují tak zvané body klidu, oddechy čili pausy, které zaujímají v hudební větě místo rozdělovacích znamének. Co jsou totiž ve větě slovné bod, středník. dvojbod a čárka, to jsou v chorální větě znamení oddechu; a jako ani ten nejvzdělanější čtenář nedovede bez předběžného pročtení správně a výrazně přečísti delšího souvětí, v němž scházejí rozdělovací znaménka, tak také ani ten nejdovednější choralista nezazpívá bez předchozího pro-hlédnutí správně a výrazně chorální fráze, v níž nejsou označeny body klidu, čili správněji řečeno, interpunkce, jež ohraničují melos ve smyslu slovného textu a udávají dobu trvání oddechu.
a b c d
Tvar těchto interpunkcí jest zajisté všem dobře znám. Jsou to:	±
a) divisio finalis — interpunkce čili pausa závěrečná; b) divisio maior = int. veliká, c) divisio minor _ int. střední; d) divisio minima = int. malá.
Jaký jest význam a hodnota uvedených znamének ? Divisio finalis rovná se bodu ve větě slovné;
divisio maior rovná se středníku ve větě slovné;
divisio minor a minima rovná se čárce ve větě slovné.
Jako tedy při bodu a středníku ve větě pronášíme poslední slabiky volněji, klesáme hlasem a děláme krátkou pomlčku, kterou oddělujeme větu právě ukončenou od věty následující: tak tomu jest i ve větě chorální při interpunkci čili pause závěrečné a velké. A jako je při bodu ritardando a pomlčka značnější než při středníku, tak i ve větě chorální jest při interpunkci závěrečné ritardando a pomlčka značnější, než při interpunkci velké. Pomlčka trvá sice v obou uvedených případech jen jeden ráz (viz př. c, d), ale tempa ritardovaného; tak že, kde je větší ritardando, jest i delší pomlčka. Tato různost délky paus a ritardanda při zmíněných dvou interpunkcích je zcela přjrozená. Při interpunkci velké ustává totiž chod melodie a rhytmu jen na čas, a jen za tím účelem, aby se po krátké přestávce vzchopil k novému, čilému chodu ; při interpunkci závěrečné však končí tok melodie, pře-stává chod rhytmu, pohyb přechází v klid, a proto, nemá-li tento přechod působiti rušivě, nepříjemně, jako když vozka strhne náhle koně v piném trysku, jest třeba pozvolného přechodu z pohybu do klidu.
Při interpunkci střední (divisio minor) jest třeba z pravidla oddechnouti, jako při interpunkci velké, ale s tím rozdílem, že se oddech musí státi na úkor trvání předcházející noty. (Viz na př. b, že v moderním notopisu nestojí po notě prodloužené [čtvrfovél pausa, kterou vidíme na př. c. a d.) Totéž jest činiti při interpunkci malé (př. a) v tom případě,