96	CYRILL	XXXIX.

Zajímavým zjevem pro historii církevní hudby bude vždy Jos. Foerster st. Nešel shodně se Skuherským. Již v začátcích své tvorby jeví se býti uzavřenější. Později jenom zvolna se z této uzavřenosti probíjí, zatím co Skuherský rychle spěje ku předu. »Missa de Beata« (opus 32:), pro smíšený sbor s průvodem varhan (1877), »Missa in honorem seti. Adalberti« (opus 31.) náležejí právě oné době, kde Foerster ve tvorbě velkou reservu si kladl; něco volnějším je jeho »Tě Boha chválíme«, více pak skvostné »Requiem« pro mužský sbor á capella, v němž je obsaženo úchvatné »Libera« -- nejlepší část této skladby — jemuž ani Edvard Moučka, který k pracem tehdejších přispívatelů »Cyrilla« nechoval se zrovna vlídně, neupřel svého obdivu.') Ovšem silný Foersterův talent ani v těchto dobách, kde skladatel úmyslně se uzavíral všemu volnému ze světské hudby, nedopustil vývoj nějaké nudné manýry, jakou v církevní hudbě pozorujeme u některých slabších skladatelů německých té doby.
Z toho, co jsem uvedl o Foersterovi st., již vyplývá, že Hruška oproti Foersterovisvé doby ovšem — jevil se býti rozhodně v o 1 n ě j š í m. Ono druhé období Foersterova tvoření se skladbami, rovnajícími se skladbám naší moderny (Stecker, Tregler, Picka, Douša), mši »Jubilaei Solemnis« a »Te Deum« (pětihlasé) mám tu na mysli — spadá již deset let za smrt Hruškovu.$)
Samostatnou osobností je ve vývoji naší literatury církevní hudby také P a v e l K ř í ž-k o v s k ý. Škoda, že víc nepodal nám v tomto oboru. Co napsal, to representuje ho velmi důstojně. jeho »Requiem« pro 3 stejné hlasy a obligátní varhany z roku 1878 je skladba i v dnešku působivá. Vedle toho někdy se uvádí u Křížkovského méně významné »Te Deum«, vždy však se zapomíná jeho výborných motett, z nichž nejvíce cením »Graduale in Dominica Resurrectionis« psané pro dvojsbor, který kombinuje někde zase v mužský a ženský sbor. Tu skladbu neměly by velké kůry ponechati nepovšimnutou. Jen té nádhery polyfonie při poco lento (»confitemiri Domino«). Tato skladba i dnes je mi svěží — a přec komponována 7. dubna 1878. Jednodušší je mužský dvojsbor »Svatý, svatý« a Pohřební zpěv« pro mužský sbor. Křížkovský nic neopomenul jmenovaným skladbám přinésti ze své obdivuhodné techniky sborové. Zijí-li dnes jeho světské sbory, mají žít i tyto církevní.
Jak jsem zde jen stručně Křížkovského popsal, jeví se býti zvlášf v uvedeném »Graduale« (jež bych rovnal v jeho povaze [nepřihlížím tu jenom k zevnější formě] osmihlasé mši Hruškově »De Beata«) příbuzným Hruškovi v jeho druhé periodě ; tím vyjadřuji pokrokovost hudby Křížkovského (na jeho dobu) snad co nejlépe.
Vynikající církevní skladatel Josef Nešvera, v době, kdy Hruška žil a skládal, píše pod vlivem josefa Foerstera st. Souhlasím s kritikou Ed. Moučky,'') týkající se jednoho z prvých děl Nešverových: mše »in honorem seti. Procopii (pro 1 hlas s varhanami, opus 18): » ... na skladbě nemohli bychom chváliti nějaké zvláštní ceny hudební. V této příčině stojí na stejném stupni s četnými kostelními skladbami, které byly vyvolány snahami německého spolku ceciliánského.« Ano: Nešvera v prvých svých dobách šel shodně s Němci za příkladem Jos. Foerstera st. Nevyčítám to Nešverovi nikterak: nebof tato doba jeho tvorby, odpovídající asi celé době Hruškovy práce, stala se Nešverovi výbornou školou, jež založila ty úspěchy jeho děl následujících po oratorium »De profundis«. Nešvera sám podal v roce 1885'°) takovouto charakteristiku melodiky církevní; hudby: »hudba, která má největší podobnost s chorálem, jest ta nejlepší církevní hudba a hudba, která od něho naprosto se liší, nehodí se pro kostel!«; mne po této stránce melodické ani tolik neinteresují skladby Nešverovy těchto dob, jako spíš rozhodně polyfonní jich založení. Nemohu dost obdivovati v tom ohledu výborné mše Nešverovy: »in honorem beatissimae Mariae Virginis« (smíšený sbor á capella opus 16.) z r. 1881, »in honorem scti. Gustavi« z r. 1887 (pro smíšený sbor s průvodem varhan, opus 36.) Vyšla nedlouho před Hruškovou smrtí tato mše a přec nedosahuje volnosti projevu 10. opusu Hruškova. To vše musím opakovati při Nešverově mši: »in honorem sc. Vincentii« z r. 1886. Za to v polyfonii Nešvera tu vyniká nad Hrušku. Volnějším trochu jest 38. opus Nešverovo: „Missa pro defunctis” (pro 4 stejné hlasy s průvodem varhan), dílo dnes docela zapomenuté a přec výborné, rovnající se téměř výše uvedenému „Requiem” Foersterovu. Teprve po smrti Hruškově přechází Nešvera k těm z našich, kteří nevymezovali prostředků církevní hudby tak úzce. Nešvera ocitá se
') »Dalibore, roč. V. (1883) str. 57.
8)	Víc o Foersterovi viz v mém článku Jos. Foerstera st.: »Missa solemnis«. Časopis »Smetana«, roč. I., str. 231.—233.
'Dalibor«, ročník IV. (1882) str. 52.
»Dalibor«, ročník VII. (1885) str. 23.