XXX1X.	CYRILL	95

lem, pak větší svěžest melodická -- krátce: nepoměrně větší volnost v použití prostředků projevu dána tvořícímu na vůli. Po mši »duabus vocibus« přichází obdobná lí »Krátká slavnostní mše« pro smíšený sbor s průvodem varhan nebo orchestru. Jistě, že správně napsáno o ní bylo v »Daliboru«:') »Skuherský nejde v horlivosti po reformě za každou cenu tak daleko, či lépe řečeno, tak zpět, aby jedinou spásu hudby církevní hledal pauze v napodobení trojzvukového materiálu starých mistrů, jichž nejvýznačnějším typem jest Palestrina. «
Ten citovaný výrok Skuherského o »historických památkách« přec jen nutno bráti cum grano salis :`') Skuherský n e p o t l a č i l ani v této nové d o b é své tvorby v sobě všechno to, co byl studiem starých vyzískal. V jeho motettech a ještě ve mši op. 43. (duabus vocibus) najdeme krásná místa polyfonická. To zdánlivé příkré slovo o hudbě klassiků platilo poznanému faktu, že kopie starých mistrů jsou dále pro rozvoj církevní hudby nemožny — že by však měla slova jeho býti výrazem naprosté negace významu klassikú pro vývoj nové církevní hudby, to nutno rozhodně popříti.
Nový, smělý krok Skuherského, jímž překročil domněle nezdolatelnou hranici, uzavírající tak těsně církevní hudbu, založil úpinou samostatnost naší české hudbě církevní.
A byl to právě Hruška mezi těmi prvními a nejschopnějšími, kteří vedle Skuherského v j e h o i n t e n c í c h j a l i se pra c o v a t. Hruškova »Missa Ecce Dominus veniet« — zahajující novou fasi vývoje jeho tvorby — je právě prvým výrazem nadšeného souhlasu pro nový směr, Skuherským vytvořený. Ty nové myšlenky Skuherského byly velmi šfastné : umožňovaly — u schopných lidí ovšem — co nevětší uplatnění i n d i v i d u a l i t y jednotlivcovy. Tak místo uniformity — nepopíratelné u skladeb většiny Němců, kteří na prvotních zásadách ulpěli — nastupuje i n d i v i d u a l i t a. Hruška byl silným talentem — tak se stalo, že v e d 1 e S k u h e r s k é h o se neztrácí, nýbrž dobře svou osobností se vyjímá.
Při pokusu o parallelu mezi skladbami Skuherského a Hruškovými vychází mi na jevo tento důležiiý fakt: Skuherský ve skladbách jdoucích po jeho motettech (mše: »duabus vocibus«, »Krátká slavnostní« a »in hon. sct. Venceslai«) dosti prudce vzdává se polyfonie ve svých skladbácha zakládá je skoro výhradně homofonně. Hruška jenom v tomto ohledu — zrovna jako cstatní vrstevníci Skuherského — n e š e l za svým učitelem; zůstal při tom zpúsobu psaní, v jakém podal svoje opus 10.
Z toho, co jsem uvedl, plyne jasně, že celá druhá perioda komposic Hruškových má vúdčí idee Skuherského, výše vyložené, za základnu.
Snad nikdo z našich skladatelů nestál Hruškovi tak blízko jako jeho nástupce na kúru mladoboleslavském J. C. S y c h r a. Jestliže jeho mše »in hon scti. Cosmi et Damianie (pro smíšený sbor it capella) z roku 1880 nebo »Missa in hon. seti. Josephi« (pro jeden hlas s průvodem varhan) z téhož roku rovnají se svým založením Hruškově mši »in honorem scti. Caroli Boromaei« — tedy p r v é periody Hruškovy práce tu vzpomínám —jsou další Sychrovy práce: »Mše ku cti sv. Václava« (pro smíšený sbor s průvodem varhan) z roku 1883, »Missa in honorem seti. Methodii« (pro 3 stejné hlasy s prův. varhan) z roku 1886, téhož charakteru jako díla d r u h é h o o b d o b í u Hrušky. Poslední dvě díla doplňuji výčtem aspoň nejvýznamnějších komposic Sychrových:
»Missa X.« pro smíšený sbor s prúvodem varhan;
Missa XL« pro mužský sbor á capella;
»Missa XII. pro smíšený sbor bez průvodu (z r. 1889); v témž duchu napsal Sychra i svoje »Requiem«") pro smíšený sbor s průvodem, »Missu pro defunctis IL« a »Missu pro defunctis III.« (pro alt, tenor a bass s průvodem varhan) z roku 1894. Věnujeme-li pozornost způsobu práce u Hrušky a Sychry, docházíme k úsudku, že Sychrovy komposice — z nichž t y p i c k é jsem výše předvedl —jsou něco polyfonněji založeny než Hruškovy. Sychra z prvých svých skladeb získanou zručnost v tomto směru spíš ještě dále piloval a nezřekl se jí ani v dílech nejnovějších. »Missa solemnis» pro pětihlasý smíšený sbor s průvodem varhan, která je representuje, je dalším rozhodným pokrokem v Sychrových komposicích; je to práce daleko volnější všeho předchozího, co Sychra napsal. Však právě svým čistě polyfonním základem odůvodňuje rozhodnou souvislost s díly předešlými. Skladba ta padá již dále na to, co bylo Hruškou napsáno. To všechno platí o dvou kantátách Sychrových »Golgotě« (1910) a zvlášf »Velkopáteční meditaci« (1912).
Ročník II. (1880) str. 146 (podepsán Nerozumělo se mu vždycky dobře. Památce Křížkovského věnované.