94	CYRILL	XXXIX.

v	!i
FRAI`1TISEK HRUSKA. DR. CYRILL SVCHRA. (POxRAČ.) III.

HRUŠKA V POMĚRU K JINÝM.
a) česká hudba.
Prvým, k němuž Hrušku k účelu vyšetření vzájemného poměru — stavím, je F. Z. S k u h e r s k ý. Byl učitelem Hruškovým na varhanické škole — mohl tedy pří m o působiti na Hrušku — působil naň skutečně nejvíc ze všech, jak dokáži. P r v á d 11 a Skuherského nepůsobila na Hrušku nijak jinak než negativně. Ani nejmenší památky nenajdeš ve Hruškových komposicích po takové »Mši pro smíšený sbor a varhany«. (Opus 11.)') Notovou negací této práce je dílo Hruškovo : nemá melodiky této mše, navazující jasně na hudbu předreformní, a nemá skoro čistě homofonního stilu jejího — nemá krátce naprosto ničeho z ní jako i díla Skuherského zahajující nové, se starým naprosto n e s o u v i s l é období jeho tvorby.

Skuherský od sebe odvrhuje to méně cenné zboží hudby předreformní a v krátkém čase napíše slušnou řadu mší, v nichž zdárně stilisuje idee reformy. Z těchto skladeb příkladně „Missa Quarta (quatuor vocum inaequalium”, opus 22.) roku 1875 vydaná, je nejlepším výrazem nových myšlenek reformy a je také konformní skladbám německým té doby. ]e psána slohem téměř čistě polyfonním; melodiku i rhytmiku má docela umírněnou. I zevnějšek její pestrostí nevyniká; průvod je pouhým opakováním sboru (ad libitum.) ]e tu úporné studium starých mistrů církevních rozhodně znáti. Té mši blíží se Hruškova „Missa in hon. scti. Caroli Boromaei” vším. Mše ,Quinta" Skuherského z téhož roku má jinou vnější povahu (pro 1 hlas s dosti živým průvodem), jinak však stojí ,Quartě" velmi blízko a podobně je příbuznou se jmenovanou mší Hruškovou. K uvedeným skladbám přistupuje Skuherského mše „in honorem B. Agnetis de Bohemia” (pro 4 hlasy s neobligátními varhanami, opus 24.) z roku 187.7.4)
Všechny tyto komposice Skuherského, jež úmyslně vybírám, abych jimi určil jedno období tvorby Skuherského, vycházejí z téhož způsobu psaní, jaký vidíme u Hrušky v p r v é m období jeho tvorby. Po vzoru svého učitele i Hruška prodělával ono o b tíž n é období své práce, aby tím šfastněji vynikl v období druhém.

Skuherský, jehož temperamentu byla sféra německých církevních skladatelů málo volnou, v červnu roku 1879 vydává výbornou knihu »0 formách hudebních«, kde čtu tyto věty:') »Jsou to (t. j. skladby XVI. věku — Palestrinovy etc.) h i s t o r i c k é p a m á t k y... . V XVI. století stojí u výše svého vývoje; v tom směru nelze za nynějších časů nic nového vytvořiti; co na půdě této nyní vykvetlo, není než pouhé více neb méně šfastné napodobování ... Vážíce sobě úsudku i uznávajíce snahu našich velikých mistrú, jako: Bach, Haendl, Mozart, Beethoven a Cherubini, můžeme určitě vysloviti, že po ohromných vymoženostech, jakých dobyla hudba od žití Giovanni Pierluigi Preneste, bylo by neodpustitelnou, nemístnou choutkou, chtíti veškerou církevní hudbu doby nynější dle vzorů dávno překonaných zařizovati«. Tak vykládá nový svůj program Skuherský. Zdá se mi, že jeho výroky nic lépe a jasněji nedokládají než jeho skvělá sbírka motett a » Missa ad duas voces aequales « (opus 43.) s průvodem varhan. Skuherský otevřel tu novou cestu své tvorbě ; jistě, že dohnalo jej k ní přesvědčení, že ta spousta obmezení, kterou hleděla vnutit reforma svým. pěstitelům, nemůže a nesmí obmezovat u m ě I c e, toužícího jen po piné volnosti. Jedno přesvědčení po zkušenosti z předchozí jeho tvorby také mu zůstalo: že nelze v církevní hudbě navazovati tam, kde přestalo se před reformou. Proto nevrátit se již ku stilu mše opusu 11. Tomu vadil vytříbený jeho umělecký vkus.
]e otázkou, co založilo novost tohoto období tvorby Skuherského. ]e to především opravdové bohatství prostředků harmonie, které také v církevní hudbě Skuherský k volnému použití otevřel, dále větší živost rhytmická, než jaká dosud byla skladbám církevním údě‑
l) > Již za příčinou přítomnosti Jeho Veličenstva císaře Ferdinanda I. v Innsbrucku složil a tamějšímu spolku věnuje F. Z. Skuherskýp — tak napsáno na titulním listě partitury.
Věnovaná dru. Eduardu Hanslickovi.
) Str. 20.