70	CYRILL	XXXIX.

s a m a o s o b ě přes svoje slabosti je přec dílem i d n e s cenným a hodným toho, aby byla provozována.
Probral jsem h 1 a v n í body skladatelské činnosti Hruškovy. Hruška má však pino menších a přec jen významných skladeb. Je to především jeho slavnostně vypravené „Pange lingua” pro ženský, mužský a smíšený sbor;') pak „Tantum ergo” pro smíšený sbor."'i Aspoň běžně musím se zmíniti o celé řadě motett, z nichž nejpoutavější je rozhodně jeho ,Viderunt".10) K němu hned druží se originelní ,Ascendit Deus" ve zvláště slavnostním tonu podané.
Dále skládal Hruška nešpory a horlivě harmonisoval chorál.
x	x
Výše, kde rozebíral jsem jednotlivá díla Hruškova — zvláště ta významnější — leckde již vyslovil jsem hodnotný úsudek vztahující se na díla jednotlivá. Zde se mi jedná o v y‑
t v o ř e n í v š e o b e c n é h o úsudku o díle Hruškově, který bude vlastně rekapitulací všeho toho, co v tomto oddílu jsem napsal.
Jedno tuším je po provedených nahoře rozborech jasno: jak vysoko stojí Hruškova motivická práce, kterou nejlépe representuje jeho mše „de Beata”. V tom směru může ještě dnes býti Hruška v církevní hudbě dobrým vzorem.
H a r m o n i e Hruškova je na svou dobu docela volnou. Zvláště chromatika je
u Hrušky obdivuhodně živou. Zajímavých m o d u l a c í (tak na nř. v jeho mši „de Beata” a i jinde) vykazují jeho skladby pino. Přes to, že právě v tomto směru Hruška své práce piloval velmi pečlivě, přece ani p o l y f o n i e nezanedbával. Kromě mše „Velehradensis” vysloveně j e n o m h o m o f o n n í, podobné skladby nenapsal. Jinde všude harmonie s polyfonií ie v ušlechtilém spoji. V c e 1 k u převládá však nad polyfonií přece jen harmonie. T o l i k polyfonním Hruška n e byl jako někteří dnešní representanti církevní hudby (Stecker, Nešvera, Sychra, Picka, Tregler). Charakteristickým je pro Hrušku účelné zužitkování materiálu, jehož při komposici užívá. Je to v prvé řadě s b o r, pravidelně smíšený, jehož složek pině dovede využitkovati. V každé mši najdeš obyčejně soli (ve mši „de Beata” mají postavení docela samostatné); smíšený sbor rád parceluje na ženský a mužský (mše „de Beata”, „Ecce Dominus veniet”, „Te Deum” (brevis); solové partie vždy zvlášf pečlivě vypracovává (sopránové solo ve mši „Ecce Dominus veniet” v ,Benedictus", podobné ve mši „de Beata”, altová sola ve mši ,duabus vocibus" (více míst), tenorové ve mši „Ecce Dominus venit” („Et in spiritum" z ,Creda") atd. K průvodu užívá téměř výhradně varhan. Jenu mše „de Beata” je průvod rozhodně orchestrálně založen; v partituře mše „de Beata” obsahující sbor a varhany je několik poznámek o nástrojové hudbě
v , Kyrie" (ve varhanovém partu). Skladby ~ capella jsou u něho výjimkou (hlavně : mše „Velehradensis”, ,Caroli Boromaei" a „Pange lingua").
Pokud se týče obsahu děl Hruškových, tu musím uvésti, že náměty k nim jsou pravidelně jeho vlastní produkcí. V y j i m e č n ě Hruška čerpá je odjinud. Sem v prvé řadě náleží jeho opus X. (mše „Ecce Dominus veniet"), kde však melodii, zvláště prvou její část, tak dovedně a spolu jemně Hruška zpracoval, že si zaslouží proto obdivu; z c h o-r á 1 u těžil ve mši ,Gaudeamus”.	(Přísté dále.)

 REPETITORIUM DEJIN HUDBY. EMIL BEZECNÝ. (POxRAČOVÁNí.)

7. Vídeňská škola.

Zakladatelem vídeňské školy klavírní jest W. A. M o z a r t. Dle souhlasných zpráv současníků vynikala jeho hra velikou něhou, vřelostí a zpěvností. Figurace, passage, ozdoby v jeho dílech nejsou již pouhé příkrasy, jako ve skladbách starých francouzských mistrů, nejsou ani samy sobě účelem jako

u Herze, Kalkbrennera, Czerného, nýbrž jsou to melodie organicky vyrůstající ze skladby a tryskající z hloubi umělcova citu. Mozartových děl používá se na nižším a středním stupni vyučování. Dokonalé, siohové jich pro-vedení vyžaduje však umělce zralého, vládnoucího všemi technickými prostředky a ob-dařeného hlubokým cítěním.
Po smrti Mozartově byl hlavou; vídeňské

lb) Příloha k »Varytu, roč. XI. (1888).
19)	Příloha k »Varytu«, roč. XII. (1889).
Opus 18.,,Vydáno s průvodem varhan (11, příloha »Cyrilla~, roč. XV. (1888), pak orchestru a varhan (IX. příloha »Ceskoslovanského varhaníka«).