68	CYRILL	XXXIX.

V kritice díla musím v prvé řadě vyzdvihnouti jednu jeho vynikající přednost technickou: jeho monothematismus. Můj rozbor jej výše podává jasně. Není skladby Hruškovy, která by po této stránce mohla s touto mší konkurovati. Hruška se dále snažil, aby při-nesl svému nejrozsáhlejšímu dílu skvělou výpravu, zvláště v harmonii (četnými zajímavějšími modulacemi — v III. ,Kyrie", „lesu Christe” a ,Domine Deus" (z »Gloria«) a bohaté řadě míst jiných), případnou, jemnou melodikou („Benedictus") a hlavně chromatikou ; v kaž‑
dém oddílu mše najdeme chromaticky pozoruhodná místa. Vzorná chromatická práce
u Hrušky úpině se vžívá.
Povšechně shrnuji svůj úsudek o této mši takto: Hruška p o p r v é odvažuje se toho, aby s zvláště rozvinutým materiálem, u něho dosud neviděným, podal výraz svých myšlenek. A rád mu kvituji, že dobře zmáhá rozlohu materiálu ve třech prvých oddílech mše („Kyrie", „Gloria” a ,Credo"); ve zbylých třech oddílech jakoby již pružnost a jistota
v ovládání prostředků se ztrácela. „Sanctus je nejslabší částí mše. Je psáno výhradně pro sbor a je docela zastíněno předchozími částmi (z nichž .,Gloria” je nejvelikolepější); „Agnus” — jižve vnějšku rozmanitější, — je přece překonáváno prvou částí mše („Kyrie"), jíž ani , Benedictus`' se nevyrovnává. Ve skladbě té je na prvý pohled patrna n e s t e j n o‑
r o d o s t jednotlivých partií; stavím proto tuto mši pod niveau opusu X., tak ideálně zrovna jednolitého.
„Missa in honorem Sc. Laurěntii” pro smíšený sbor a varhany') z r. 1887. Opus XVII.11)
Zachovala si svou svěžest dodnes. Práce ta vemlouvá se již proto, že komponová:ia je se zvláštní jistotou a spolu nenuceností. Při tom — hlavně v melodii — vede si skladatel na tehdejší dobu až směle. Dnes ovšem takové projevy chápeme jinak, jsou nám milými a upoutávají již svou originalitou. Jsou to především solové hlasy, jichž melodii Hruška skvěle propracoval. Vzpomínám zde aspoň ušlechtilé melodiky hGratias agimus" z Gloria" (solo sopránové), ,Et incarnatus est" (duo z ,Credac), ,Et in spiritum sanctum" (tamtéž --soprán); zvláště vypracoval něžně Hruška „Benedictus”, kde všechny solové hlasy, jeden po druhém, nechává vyzpívat melodii pinou puvabu. Prlvod pracován velmi svědomitě ; je dobrým pendantem ke sboru. Figurace v ,Et in spiritum" v něm nevyvolají nijak otřelého dojmu (na rozdíl od mše „Gaudeamus”, o níž níže). Kladu tuto mši hned vedle mše >Ecce Dominus veniet<; pro svou živost a pozoruhodnou ucelenost si toho místa zaslouží.
Naše kury měly by se také k této Hruškově mši vrátiti. Není příliš obtížnou a rozhodně při dobrém provedení effektní.")
Od této zajímavé skladby přešel Hruška k jednoduché mši:
„Missa choralis” pro smíšený sbor s varhanami z roku 1886. Opus XVIII.") Radí se k druhu mší, v nichž jde vlastně o pouhou" harmonisaci chorálu. 14) Tenkrát takové i u nás byly skládány. K této mši připojeno je ,Pange lingua" pro smíšený sbor (Tonus doricus). Prvý verš harmonisován ; druhý a třetí prokomponován.
Následujícím číslem opusu (19' označeny jsou dvě skladby:
a)	Te Deum laudamus` pro dva nebo čtyři hlasy s průvodem varhan;
Missa --Gaudeamus omnes(,.
Toto „Te Deum laudamus” komponované v roce 1886'') je docela pěkná práce, v níž ženské hlasy mají přední úlohu."')
Missa „Gaudeamus omnes” pro čtyři smíšené hlasy s pruvodem varhan. Skladba tiskem nevydána. Na konci (pod „Agnus”) čtu v rukopisu: ,Neo Boleslaviae" die 15. Juli 1887 (den, kdy skladba dokončenal.") Opus XIX.
"'1 V titulu je uvedeno: Mše tato složena jest na památku navštívení kaple sv. Vavřince na Sněžce dne 17. července r. 1885.
Vydána jako 3. příloha »Cyrilla«, roč. XIV. (1887).
Tuto mši opatřil Hruška (jako opus 17.) b) pruvodem orchestru: 2 housle, viola, cello, basa, flétna, 2 klarinety. 2 horny, 2 trombony a varhany.
1") Vyšla jako 12. příloha -Cyrilla«, roč. XIII.; dohotovena dne 29. října 1886 (dle zprávy p. Josefa Hrušky) -- viz pozn. č. 1.
14) aKyrie, »Sanctus,,< uBenedictus« a >Agnus« ze mše >in Feriis Adventus et Quadragesimae«, »C1Ioria« ze mše >,in Festis Simplicibus«, Credos č. 1.
`) Dle zprávy p. Josefa Hrušky. Viz pozn. č. 1.
lc) Vyšlo jako příloha u Varvta (ročn. XI.).
17) V rukopisu nacházím poznámku (písmo autorovo): Provedena po prvé o pontifikální mši sv., kterou obětoval nejdp. biskup litoměřický Em. J. Schoebl dne 10. června 1888 v Mladé Boleslavi, se sborem 60h1.