XXXIX.	CYRILL	63

a) po stránce s 1 o v n é. K tomu účelu dá učitel čísti text, který se má zpívati, a pečuje o to, by žák dbal
«) správné výslovnosti jednotlivých slov o sobě, zvláště co do přízvuku a délky slabik.
Mám za to, že kdyby se ještě rozdělovaly odměny, jako kdysi na konci školního roku na gymnasiích bývávalo, že by vedle Madarú, kteří by dostali první cenu za hanobení latiny po stránce přízvučné, o nás Ceších platilo: »ť-Iis proxime accesserunt ...« ; nebof i naši synové Mus kladou obyčejně přízvuk na první slabiku latinského slova. Znalým latiny ne-třeba vykládati, na které slabice jest v latině přízvuk, a neznalým postačí, řeknu-li, že v liturgických knihách jest při slovech více než dvouslabičných přízvuk označen čárkou, kterou v češtině naznačujeme délku slabiky, a že tedy třeba jen trochu pozoru, by se slovo latinské přízvučně správně vyslovilo. Při tom ovšem nesmíme zapomenouti, že přízvuk, t. j. silnější, dúraznější pronesení jedné ze slabik slova neprodlužuje samohlásky slabiky přízvučné.
Nečiní tedy z Dóminus — Dominus, ze sápere — sapere, z véniet — veniet atd. Vedle hlavního přízvuku jest dbáti též přízvuku vedlejšího. Na př. ve slově »benedícimus« jest vedlejší, slabší přízvuk na slabice be; ve slově »adorámus« na a, v »deprecatiónem« na de a ca, v »consubstantiális« na con a stan atd.
Přízvuk slovný jest v latině veliké dúležitosti. Nebof on to jest, který slovo oživuje, který mrtvým o sobě slabikám vdechuje život a vtiskuje význam. Přízvuk to jest, který
vnáší do slova hudbu, melodii. Vyslovím-li na př. slovo: »oblivisceris«, nemohu nepozorovati, že všecky slabiky, které hlavní přízvuk předcházejí a za ním následují, jsou nižší, než slabika přízvučná vi, jež stojí melodicky nejvýše. Přízvuk to je, jenž vnáší do slova dynamii. Přízvučná slabika tvoří totiž dynamický vrchol slova; vše co jí předchází, jest její
crescendo, vše co následuje	C~
její decrescendo: oblivisceris. Přízvuk to jest, jenž vnáší do slova rhytmus. Vše co přízvuk předchází, totiž : melodický a dynamický vzestup, tvoří arsis čili zdvih slova ; vše, co následuje, t. j. melodický a dynamický sestup, tvoří thesis čili klad slova. Přízvuk slovný to jest, jenž jako magnet ostatní slabiky slova k sobě přitahuje, slovo pohromadě drží a jednotlivým slabikám bud v arsi anebo v thesi místo určuje. Na př.: Ob-li-vi-sce-ris. To jsou mrtvé slabiky; není v nich života, není melodie, není dynamie,poněvadž neznají svého vzájemného vztahu, nevědí, jak k sobě patří. Schází jim centrum, kolem něhož by se seskupily, schází jim magnet, jenž by je přitáhl, schází jim duše, jež by je oživila, schází jim hlava — a tou jest přízvuk. A dle toho, kam se tato hlava po-staví, mění se melodie a dynamie celku, ustavuje se vzájemný vztah slabik. Mohuf říci
ob ivl iscěris, ale také: oblivišceris. Jak veliký to rozdíl v každém ohledu! Z toho vyplývá nade vši pochybnost dúležitost přízvuku slova latinského.
Vedle přízvuku slovného = tónického jest dbáti při `etbě textu, jenž se má zpívati. také přízvuku logického čili větného. Jako totiž slabika neexistuje k vúli sobě samé, pro sebe, nýbrž pro slovo: tak také slovo existuje jen pro větu, která mu dává význam, melodii, rhytmus, život. Čím je tedy slabika ve slově, tím jest slovo ve větě; a čím jest přízvuk slovný pro slovo, tím jest přízvuk větný pro větu. Mám za to, že obdobně dle dúležitosti přízvukti tónického ve slově, není třeba dále dokazovati, jak dú1e2ito jest, aby učitel žáka při čtení textu upozornil, které slovo ve větě —jako nejpodstatnější — dostane přízvuk logický a bude tvořiti dynamický, melodický a rhytmický vrchol věty, a dle toho aby i žák větu přečetl.
Při této četbě jest učiteli dále o to pečovati, aby žák dbal
,%) správné výslovnosti slov v jejich vztahu k slovúm sousedním, t. j. aby nestahoval v jedno dvě stejné samohlásky, jíž jedno slovo končí a druhé začíná, na př. aby místo : Kyrie eleison, nevyslovoval: Kyrieleison. Dále aby souhlásku, jíž jedno slovo končí, nepřetahoval k slovu následujícímu, jež počíná samohláskou; aby tedy na př. místo: Et ne nos inducas in tentationem, nečetl a nezpíval: Et ne no sinduca sintentationem; anebo místo: gratias agimus, nezpíval: gratia sagimus Tibi. Že musí učitel žákúm často připomínati, by otevírajíce správně ústa souhlásky, zvláště skupiny souhláskové, krátce, ostřeji vyslovovali, není třeba připomínati.
Text jest studovati
b) po stránce obsahové. Nerozumí-li zpěvák tomu, co zpívá, jest zpěv jeho bez-výrazný, bezbarvý. Proto jest třeba vyložiti obsah toho, co se má zpívati, ve smyslu vlastním i přeneseném, jest třeba vyložiti vztah přečteného k liturgii a zvláště k době