48	CYRILL	XXXIX.

EDGAR TtNEL. POSMRTNÁ VZPOMÍNKA OD VÁCLAVP. MULLERA. (DOKONČ.)

E. Tinel nedbal svého vlastního zdraví, věnuje se pině svému velmi těžkému úřadu. V srpnu m. r. konečně však síly byly vyčerpány a Tinel, který zatím byl připravil vše pro příští školní rok, klesl. Zvláště srdce a ledviny jeho, jak lékař rozpoznal, byly ve velmi špatném stavu. Ale marně snažil se lékař, aby pacienta přiměl ke klidu. Konečně musil Tinel přece ulehnouti. Zdálo se, že se jeho stav lepší a že houževnatá přirozenost mistrova nad zákeřnou chorobou zvítězí, ale to byly jen krátké záblesky naděje, které čím dál, tím více mizely. Sám Tinel byl si toho vědom, že se jeho poslední hodinka blíží. 27. října s odevzdaností do vůle boží mluvil o blízké svojí smrti se svou věrnou družkou, v pondělí 28. října přijal zbožně svátosti umírajících a týž den zemřel veliký mistr novodobého oratoria klidně na vnitřní zakrvácení. Zanechal po sobě vdovu a šest synů, z nichž nejstarší josef jest knězem.
Jako člen třetího řádu sv. Františka byl by si Tinel přál, aby byl zcela potichu pohřben ve svém rodném místě v Sinay, avšak vynikající postavení umělcovo nedovolilo, aby se mu nevzdaly patřičné pocty. Pohřeb konal se na státní útraty. Dne 31. října byla mrtvola mistrova vykropena a přenesena do kostela farního Notre Dame du Sablon, kde se konalo rekviem, při němž se pěl chorál, načež vykonal slavné exekvie delegát kardinála Merciera, světící biskup Msgre Legraive. Na to byla mrtvola Tinelova odvezena na nádraží a dopravena do Sinaye, kde celá ves zúčastnila se bohoslužby a pohřbu zesnulého. Skorem za tmy uložen slavný mistr do rodné svojí půdy - jeden z těch, jejichž dílo žije dál.
P. A. Locher S. S. S. vypravuje o své návštěvě v domě úmrtním, kde se loučil s drahým, zesnulým mu mistrem a kde se sešel s houslistou a professorem konservatoře Duboisem, který také zatím, podle Tinelem vysloveného přání, byl jmenován jeho nástupcem na bruselské konservatoři. A ten se o Tinelovi vyslovil: »Na zevnějšek zdál se někdy drsný a nezáživný, ale v srdci měl zlato a byl to muž spravedlnosti, jaké před ním na ústavě nebylo.«
Těžko jest o Tinelovi psáti podrobný životopis. Nenáviděl interviewů a když přece nedali mu někdy pokoje, říkal: »Řekněte lidem, že jsem — un dróle de coco, — podivný chlap !«
Tinel pilně pracoval. Hned z rána seděl při práci. Večer v 8 hodin nechal hudby. Ve svém pokoji pomodlil se rúženec a chodě po pokoji modlil se modlitby, které jako člen třetího řádu sv. Františka byl povinen konati, poté zabýval se Písmem sv., spisy sv. Otců a dějepisem. Korrespondence Tinel nemiloval a málo se dopisováním zabýval. Tinel byl náruživým kuřákem. Žertem říkával: »Tři věci jsou, bez nichž nemohu býti — práce, modlitba — a moje dýmka!«
Skladatelská práce Tinelova jest velmi rozsáhlá, ač Tinel nikdy nepsal rychle, nýbrž po zralé úvaze. Na prvém místě zajímají nás skladby jeho církevní a o těch jsme již úsudek dříve pronesli. Jsou to díla psaná s modlitbou na rtech a proto jsou také jeho skladby pravou modlitbou. O jakémsi často v našich dobách se vyskytujícím vnějším sklonu k divadelní okázalosti, při vší modernosti Tinelově není potuchy, on pěje pokorně slávu boží a činí to způsobem tak vážným a ušlechtilým, tak prostým vší subjektivní affektace, že jistě patří k nejpozoruhodnějším, co v tom směru nová doba nám poskytla. Je to zvláště pětihlasá jeho mše, Lourdská, jsou to obě jeho Te Dea, z nichž druhé s príivodem orchestru, skladba obsáhlá a velikého apparátu vyžadující, provedeno bylo též r. 1908 při všeobecném sjezdu Ceciliánském v Eichstaedtu. Na pádě oratoria, oratoria v pravdě moderního, zanechal Tinel tři veliká dila. První byl »Sv. František«, který roznesl jméno Tinelovo po světě. Po něm následovalo r. 1897 nové dílo »Godoleva«, které má za předmět život svaté Godolevy, zpracovaný podle nejstarších legend. O volbě právě této látky napsal sám Tinel v dopise, který r. 1894 poslal jistému hamburskému kritikovi: »Po nějaký čas již pracuji na hudebním dramatu, určeném pro jeviště -- žádná tak zva n á duchovní opera — která líčí život ve Flandřích uctívané sv. Godolevy z Ghistelu, oplývající dramatickými situacemi a úchvatnými momenty.« A v témž dopise píše dále: x Zabývám se úmyslem zhudebniti ještě životy jiných světců. Vždyf jsou se stanoviska čistě lidského vznešené po-stavy římského martyrologia ještě mrtvou písmenou ! Podle mého názoru právě tak zajímati musí, sledujeme-li pravdivé události ze života historických osobností neobyčejné mravní velikosti, jako když se rozohňujeme pro postavy často nezdravé, nebo aspoň přepiaté fantasie.<