Et	i - te-rum ven-tú - rus est

XXXIX.	CYRILL	45

d _[//)mor—/--•-~- _ ~_jri_ —_-~--, ~_ ~~ etc.
a7 ' Cru-ci - fi - xus e - ti- am pro no- bis

Rozhodnou podobností vyznačují se místa >Genitum non factum z rCreda« s posledním »Kyriet :

Ky -	ri - e	e - lei - son

Ge - ni - turu non fac -tum

Čeho zvlášf si u této mše cením je ušlechtilá barvitost projevu; v žádné ze svých částí skladba neznudí. Však využil tu skladatel hodně z možnosti permutace sboru. Vedle smíšeného sboru, který v celé skladbě zústává hlavním rrojevitelem myšlenky, užívá i samo-statného ženského sboru, který staví proti mužskému (začátek »Gloria«, a partie Domine Deus, rex coelestis, Deus Pater omnipotens, Domine Fili unigenite, lesu Christe« z »CredaR). Soli, Hruškou všude tolik protežované, i tu mají opravdu nejkrásnější místa. Vzpomínám především onoho dua (soprán a alt): Et in unum Dominum«, pak dua (alt-tenor) »Qui cum Patre« a zvlášf jemu předcházejícího »Et in Spiritum sanctum« (samotný tenor) po-daného ve skvělé, nijak však změklé kantiléně (vesměs partie z »Creda«). Nejkrásnější je tu sopránové solo z Benedictus « . Skvělé barvy dává této práci s v ě ž í r h y t m u s, tak dobře přiléhající jednotlivým oddílům mše. Nad to vyniká tu zcela jasná snaha při stejném podkladu motivů účelně volit různé jich varianty s ohledem na text, jemuž jsou podkomponovány. (Elegický úvod I. »Kyrie«, ráznější začátek nCreda« a jeho závěr a zas to jemně založené »Benedictus° — motiv pořád týž, jak však rozmanitě, vždycky úč e 1 n ě podáván!) Také solidně pracovaný varhanový průvod pomáhá skladbě k účinu.
V tomto díle po prvé vylilo se umění Hruškovo nevázáno již ničím; opus 10. zůstalo pak dílem nejlepším: Hruška napsal i dílo větších rozměru (»Missa de Beata«), ale té krásy, jakou vyniká toto opus, již se nedopracoval. Opus X. zahajuje nové období: po ném vydává Hruška řadu skladeb, v ě t š i n o u menších, avšak totožného stylu. Bezprostředně za tímto dílem následuje:
„Te Deum” (se zkráceným textem). Opus XII. Vyšlo teprve v roce 1888 (příloha k »Varytu«). jeho nádherná partie: »Te ergo quaesumus« — pro mužský sbor —uchová mu cenu trvale. Dále přichází:
„Missa in honorem Ss. Nominis jesu” z roku 1884. Opus XIV. Původně vydána pod titulem: Missa. Pro duabus vocibus cum organo.='1 Prvky tohoto díla jsou dva motivy s totožnou rhytmikou :

— 60.
Ky - rí - e	e - lei - son

b)	i=72.
Ky-ri - e e - lei son, Ky-ri- e e - lei-son

Svou zdařilou motivickou prací upomíná na mši DIn honor. seti. Caroli«. melodikou pak na opus X.; »Et incarnatus est«, »Et in Spiritum« v ,Credu" apak »Benedictus« vyznačující se skvělým vypracováním melodickým.
Celé dílo vyvolává dojem, že vytvořeno bylo rukou komponisty, který našel )i2 sebe sama. Není plochého místa v této mši.
Od stylu opusu X. je rozhodnou úchylkou:
„Missa Velehradensis”, pro smíšený sbor bez prúvodu z r. 1884.`) Opus XV. Skladba ta pojata je téměř výhradně homofonně. Proč od púvodního svého slohu se
') Vyšla jako příloha k pVarytu« roč. VII. (1884). V roce 1886 vydána znova jako příloha k »Musica sacra« (roč. XIX.) v úpravě pro smíšený sbor s názvem nejdříve cifovaným (nákladem Bedřicha Pusteta v Řezně). Poprvé provedena v Mladé Boleslavi (v úpravě pro smíšený sbor) dne 11, května 1884. (Viz : »Dalibor« roč. VI. (1884) str. 178.).
8) Příloha rCyrilla,, roč. XI. (1884).