XXXIX.	CYRILL	23

ji přivedl k značnému rozkvětu. V témž roce ztratil Tinel svoji matku, avšak druhou matkou stala se mu stařičká dobroditelka sl. Konstancie Teichmannová, kterou jmenovali všeobecně »Antwerpským andělem«, vydržovalaf v Antwerpách svým nákladem dětskou nemocnici, již sama byla založila. Té věnoval Tinel své nejslavnější dílo »Sv. František«, a když nenašel Tinel nakladatele, vydala ho dobroditelka jeho svým nákladem.
Ovšem že nebyl život Tinelův, který se svým jmenováním dodělal jistého postavení, bez mnohých svízelů a zkoušek. Tinel pracoval pilně, nejen jako představený školy v jeho vedení svěřené a jako skladatel, ale sám se pilně ještě vzdělával a dojížděl do Bruselu, aby tam v kostele karmelitském učil se od slavného mistra na varhany Alfonse Mailly, jehož umění sám H. Berlioz v Journal de Débats nadšenými slovy uznával.
R. 1883 onemocněl Tinel na podzim tak nebezpečně, že musil se podrobiti těžké operaci. Mistr přijal svaté svátosti, podrobil se operaci a když se uzdravil, složil velikolepé své Te Deum, jako dík Bohu pro devícto mortis a culeo — za to, že přemohl osten smrti. Roku příštího musil se Tinel podrobiti nové operaci a r. 1886 se znova nemoc vrátila. Tehdy chtěl však Tinel, prve než se nové operaci podrobí, dokončiti svého Františka, protože slíbil Pánu Bohu, když zůstane na živu, že složí veliké dílo hudební.
Nejprv však vykonal pout do_Lourdes r. 1885. Tam také nadšen povznášejícím dojmem toho svatého místa složil »Sest písní mariánských« pro smíšený sbor op. 34. Po návratu začala se choroba jeho !epšiti a když dokončil Tinel svého Františka, byl bez operace zdráv a silen.
Když obdržel libretto k »Sv. Františku« od Ludvíka De Korincka, psal Tinel: »Své oratorium jsem počal. Kéž přispěje moje práce něčím k oslavě Boží! Tof jediné, po čem toužím -- zdraví mé celkem uchází ; nejspíš od té doby, co se veliký počet synů sv. Františka, jimž básník svoje dílo předčítal, denně za mne modlí. Musí to býti nejkrásnější mé dílo«.
A stalo se tak. Jest pracováno s láskou. Tinel sám píše: »Když svého milého, dobrého a velikého světce Františka nechám umírati, tu mne přemůže veliké vzrušení. Na tomto místě partitury jsou slzy, a to tolik, kolik jich bylo v nitru mém, když jsem psal smrtelný zápas a smrt mého světce.«
Když pak r. 1888 po prvé provedeno bylo v Mechelnu, ukázalo se, že to dílo nadšení, dílo, které zaneslo jméno Tinelovo daleko za hranice jeho vlasti. O díle tom napsal H. Kretschmar: »Úspěch děkuje oratorium Tinelovo výhradně hudbě své. Je to triumf melodické síly, která se po všecky časy a přes dočasné směry vždy opět osvědčuje jako hlavní pramen hudebních účinků ... Plný proud zpěvný, který jím se řine, rozhodl osud »Sv. Františka«,
Když s úpiným ovládáním technických prostředků spojena jest taková tvůrčí síla a když tryská dílo z vnitřního přesvědčení a zaníceni, není divu, že to dílo, které si dobývá světa. Je divu, že ti nás, kde se přec děl oratorních provádí značný počet, zůstává sv. František Tinelúv skorem bez povšimnutí až na nepatrné výjimky.
Nelze nám ovšem dílem tím zabývati se podrobně a ukázati na všecky jeho krásy.
Zatím pracoval Tinel pilně dále. Vyšly z jeho péra četné práce hudby církevní i světské. Z oněch třeba jmenovati zvláště tak zvanou Lourdskou mši r. 1892 pro chór dómu v Tournai komponovanou, potom nové Te Deum pro šestihlasý smíš. sbor a orchestr, jež nese věnování >Omnium bonorum largitori Deo« op. 46. Vedle toho jsou to četná motetta pro smíšené i mužské hlasy. Bude dobře sestaviti přesný seznam církevních skladeb Tinelových a uveřejniti je, aby také u nás vešly ve všeobecnou známost. Církevní skladby Tinelovy při vší své modernosti v tom smyslu, že těží z vymožeností moderní harmonie, jsou provanuty v pravdě duchem Palestrinovským. Jest jich vzdálen všechen onen moderní subjektivismus, který zvláště dílu církevnímu, které má sloužiti při liturgii, naprosto nesvědčí. Podobně jako Palestrina vystihuje ve svých dílech ne svou vlastní subjektivní náladu, nýbrž náladu oné doby roku církevního a textu liturgického, k níž skladba jest určena, tak tomu jest i u Tinela a to jeho skladbám právě dodává oné vysoké ceny nejen umělecké, ale právě ceny jako skladeb církevních. Vyjádřil to sám mistr v otevřeném listě svém, který uveřejnil v časopise »Musik«, když jej redakce žádala o autobiografii. Píše tam: »Nesnažím se nikterak zalíbiti se mnohohlavé hydře; protože nemám smyslu pro tak zvanou filosofickou hudbu a mojím vyznáním víry tím méně jest právě dnešního dne takořka samospasitelná neurasthenicko-erotická hudba ; protože jest můj umělecký ideál vyjádřen hudbou křesfanskoapologetickou, která podle mého názoru nejen vyšším cílům slouží, nýbrž také neskončené široké pole čistě lidských citů v sobě zavírá ; protože ve volbě poetických svých námětů jsem zapřisáhlým nepřítelem merkantilních snah a industrielních záludných úmyslů.«