XXXIX.	CYRILL	15

tak, jak toho třeba ke státním zkouškám. Při každém z těchto čtyř předmětů bude úpiná o s n o v a učebné látky, jež autor dle stupňů seřadil. Těchto osnov každý ředitel kůru s radostí se chopí, aby dle nich učil ve své hudební škole. Učebný plán pro vyučování houslí při-pravil n e j l e p š í náš houslový paedagog. Cetná vyobrazení v textu budou učiteli vhodnou pomůckou při jeho výkladech žactvu dle Rezecného II. části Repetitoria.
Direktář pro rok 1913 v úvodních poznámkách na str. X[I.—XIV. udává způsob, jak officium sváteční dle nového žaltáře jest recitovati, při čemž, aby se předešlo zbytečnému opal<ováni, užívá se čísel
01 , ~2 , @. Prvý způsob r, citování breviáře dle
vzoru	shoduje se ve všem s dosavadní praxí, jen
mají se vynechati 4 žalmy tam udané. Při druhém
způsobu W žalmy a versikuly nokturnů berou se z připadajicí ferie; rovněž tyto ža]mv feriální berou se i k chválám (a to vždy dle I. vzorce schematu), k malým horám, (1< nimž patří i kompletář), a k nešporám. Ostatní jako doposud je vše z propria nebo ex communi. Jen lekce I. nokturna berou se při všech officiích až do duplex majus inclus. vždy ex scriptura occurrente, není-li jinak výslovně v direktáři nazna‑
čeno. Při způsobu recitace @ jen velké hory, k nimž se čítá Mat., Laudes a Vesperae, recitují se dle vzorce
(1), které mají k žalmům některé antifony vlastní (na př. officium o sv. Anežce, Hátě, Janu a Pavlovi
atd.), ostatní hory jsou dle vzoru ~2 . Jak officium nedělní, feriální nebo officium de vigilia, de festo simplici mělo by se recitovati, direktář sám vždy udává při jednotlivých těchto případech zvlášf.
Interní varhanní večer. 18. Xll. 1912. 1. J. S. Bach: Fantasia č. 12 seš. IV. Jaromír Šenkýř.
2.	F. Z. Sknherský: Fuga čís. 1., op 58. Jos. Vejda.
3.	J. S. Bach: Praeludium a fuga, čís. 1, seš. IV. Karel Fiala. 4. Jos. Rheinberger: a) Romance, bl Praeludium. Bohumír Ulmann. 5. J. S. Bach: Toccata a fuga, č.	4, seš. IV	Alois Panocha. 6. Enrico Bossi: Toccata de concerto. František Michálek. 7. Max Reger: Melodia, seš. 2, op. 50. Wilhelm Tschakerf. S. Fr. Liszt: Variace na thema z li-moll mše Bachovy. Ludwig Kichháusel. 9. Karel Stecker: Variace a fuga ze sonáty, op. 1. Anna Fuková.
Koncert K. Straubeho 3. ledna 1913. Pro‑
gram I1, koncertu na varhany, pořádaného Českým filharmonickým družstvem v Praze byl sestaven výhradně ze skladeb J. S. Bacha. Solista K. Straube, varhaník Tomášského kostela v Lipsku, působící též na tamější konservatoři a jako ředitel Bachova spolku, přednesl tokkatu a fugu D-moll (Pefers IV. 4), v Praze již několikráte hranou ; dále 4 předehry k chorálům [a) Až bude se mně loučiti, b) In dulci jubilo, c) Nuž, těště se vespolek křésfané, d) V tobě je radost] ; předehru a fugu A-moll (11. 8); předehru a fugu D-dur (IV. 3), kterou v koncertu prvém hrál Bonnet; tol<katu, adagio a fugu C-dur (II1. 8) a známou passacagliu C-moll (I. 2). Vliodně osvěžen byl program orchestrální suitou D-dur, kterou s po-rozuměním řídil dr. V. Zemánek. Jak z uvedeného patrno, byl program koncertu poměrně velmi rozsáhlý. Vynecháním na př. předeher k chorálům a) a c), nijak význačných v tvorbě Bachově, bylo by bývalo celku jistě jen na prospěch. Zařadění passacaglie — skladby složené z řady 8mitaktových period o témž basu —

na poslední místo programu nebylo právě nejšfastnější. Přednes K. Straubeho, jenž ovládal, pokud se techniky týče, dokonale svůj nástroj, lišil se v lecčems od přednesu skladeb Bachových, jak je podávají jiní umělci. Straube volil většinou tempa mírnější než obvykle. Pokud tím tednotlivosti skladby se vyzvednou, nelze ovšem ničeho namítati. Někde však, jako na př. v adagiu C-dur, působí pomalý přednes únavně. Opačného způsobu — tempa příliš rychlého — užil Straube v poslední části sonáty D-dur; účinek byl ovšem též neblahý. Osudnou závadou v přednesu Straubeově jest příliš časté tempo rubatu, porušující mnohde plynný tok skladeb Bachových. Od jiných umělců liší se Straube též tím, jak rejstříkuje. V té věci nedostihl nijak svého předchůdce v koncertech varhanových J. Bonneta, kterého ostatně ani co do techniky nedostihuje. Dlužno ovšem spravedlivě při-znati, že skladby Bachovy kromě obtíží technických i na místech zdánlivě průhledných skýtají nemalé obtíže, též pokud jde o rejstříl<ování. Pěkných effektů docílil Straube rejstříkováním v druhé, jakoby šveholící předehře k chorálu. Za to nelze nijak schvalovati brutální rejstříkování, několikrát opakované ve fuze D-dur. Na přednes Straubeův bylo poukazováno jako na přednes posvěcený tradicí. Budiž nám proto 1<e konci dovoleno ještě několik slov o tak zv. tradici v přednesu varhanních skladeb Bachových. Bach sám neoznačoval ve svých skladbách ani tempa, ani dyn-,mická znaménka, ani rejstříky, ponechávaje tak pinou volnost tomu, kdo skladbu přednáší. Pozdější vydavatelé skladeb Bachových ovšem dopinili leccos, samozřejmě ovšem vždy jen dle vlastního vkusu. To platí nutně též o Straubeovi, jenž byf byl nástupcem Bachovým, přece jen vždy dle svého vkusu práce jeho může doplňovati. Že ostatně jen v případech velmi řídkých bylo by možno reprodukovati na př. prchavé barvy rejstříků, jak jich Bach sám užíval, jest na snadě. Bylo by proto úzkoprsým počínáním. chtíti vázati výkonným umělcům ruce, poukazováním na přednes domněle tradiční toho neb onoho umělce. Za to dlužno vždy trvati na tom, aby umělec výkonný — jen toho tu máme na mysli — Bachovy skladby skutečně studoval a pokud možno nejvíce se jimi zabýval. Nebot jen tak dostaví se porozumění a náležitý přednes, který bude míti cenu, i když zůstane, jak přirozeno a též žádoucno, vždy individuálním. Při orchestrálních číslech hrál host na klavír, zvláštním úhozem, kterým dosti přibližně napodobil tón starého cembala.	-~. K.
M Také církevní muzika! V sedmitisícovém
městě s nádherným chrámem, slušnými varhanami a prostranným 1<ůrem v Cechách dávala se 6. ledna při zpívané mší pastorální Horákova mše s orchestrem. V Kyrie se vůbec zpěváci s hudebníky neshodli. Po epištole mělo být Graduale, ale vyšší nepozornost přivodila, že všichni spustili C r e ~ o a hráli téměř až k »et incarnafus<. Pak teprve se rozpomenul pan regenschori, že se stal »lapsus calami« a začal Ríhovského koledu »Poslyšte bratři jen« jako G radual e! Tu se zas zpěváci nepohodli. Kdyby byl tušil Říhovský, že bude používáno jeho koled za Graduale, jistě by byl raději odložil péro. — Z dřívějších let zasluhuje prý zmínky v témž městě slavná mše sv. na 18. srpna, kdy za přítomnosti representantů slavných úřadů bylo Kredo tak zkomoleno, že po >,resurexit« jeden po druhém přestal zpívati, až varhany samy utonuly v preludiích. A tu slyšeti bylo — až dole v předních lavicích — hlučná slova rozčileného ředitele: »Et resurexit« ještě jednoul A šlo to znovu, ale jakýs šotek vlezl do té muziky a na témž místě ji zastavil, kde po prvé převrhnuto. Na kruchtě prý panuje tak vzorný pořádek a ticho, že stěží pro zábavu a hlasitý smích je tam slyšeti zpěv kněze. Že by tal<é existoval nějaký introit a communio, že se vydalo