4
vyšší a ku které proudy poutníků mariánských ze všech stran spějí ; muže proto ctitel mariánský žalmem tímto přáti své Paní zdaru, t. j. by pravá úcta mariánská stále víc a více se šířila a pro-hlubovala.
4.	Slovy antifony čtvrté Bůh volá do nebes Marii, svoji přítelkyni, poněvadž minula již krutá zima jejího pozemského života a zasvitlo jaro lásky věčné.
Spisovatel žalmu 126. chce říci, že bez božího požehnání marno jest lidské namáhání a že božím darem jest i četná rodina, která pečuje o své rodiče ve dnech jejich stáří. — Marii, »dům zlatý«, vybudoval a »svaté toto město« střežil Nejvyšší, takže i Maria milostí boží jest tím, čím jest. Štědrosti nebes přičítala i největší dar, svého Syna, jehož milost ji chránila již v jejím početí a po-starala se o její věčnost.
5.	Žalmem 147. divíme se činnosti boží v přírodě (v. 4—7), péči o národ vyvolený (8—9) a jeho hlavní město (v. 1—3). Nepoměrně více jest však žasnouti nad velikolepým dílem božím v řádu nadpřirozeném — nad Marií, vyvolenou ze všech měst a národů, předmět to zvláštní péče a lásky Nejvyššího.
V Olomouci dne 27.j1. 1912.
Dr. Jan Hejčl.
Poznámka.
Melodie k antifonám a hymnům čerpány jsou jednak z chorálu vatikánského, jednak z tištěných i rukopisných památek staročeských. Znění vzorcův žalmových jest z nového antifonáře římského z r. 1911 a harmonisace jejich dle zásad Springrova průvodu ke »Graduale parvum«.
Kněz počíná nešpory zpěvem: »13o2e, ku mé ochraně přispěj«, recituje kapitolu a orací.
Lil zpívá odpovědi ke zpěvům kněžským, hymnus, verše k žalmům a k »Magnificat« kromě veršů p r v n í c h. Pro zpěv žalmů rozdělí se věřící ve chrámu ve dvě skupiny. Prvou skupinu tvoří na př. lid v levé straně chrámové lodi, druhou skupinu věřící na pravé straně sedící. Nebo se střídá ve zpěvu veršů žalmových a k »Magnificat« všechen lid dole v lodi s pěveckým sborem na kruchtě, jenž může zpívati í ve =falso bordone«, nebo s kněžími u oltáře nebo se sborem dětským. Prvá skupina zpívá verše liché vyjma první, druhá skupina recituje verše sudé. První verš žalmový má na začátku zvláštní melodii (initium), jež se vynechává u ostatních veršů žalmových. Při AMagnificat« zpívají se všechny verše s tímto melodickým úryvkem na počátku.
Praecentor (ředitel kůru) íntonuje antifony až k hvězdičce (') a pěvecký sbor je dokončí; též může praecentor přednésti sám celé antifony. Je-li možno, počíná 1. antifonu před prvním žalmem a antifonu k »Magnificat« místo ředitele kůru sám kněz u oltáře. Praecentor též předzpěvuje c e l ý p r v n í v e r š žalmův a chvalozpěvu 9Magnificat«.
Oddechy jsou vyznačeny v osnově linkové svislými čárkami. V žalmech se při textové interpunkci ne-přestává; celý text se zpívá jedním dechem ; malá přestávka se učiní pouze po prvé polovině veršů. Pečlivá výslovnost a vyrovnaný přednes textu zajistí krásu lidové pobožnosti nešpor. Není dovoleno přílišně protahovati slabiky dlouhé ani nepřirozeně krátiti slabiky nepřízvučné. Při zpěvu žalmův jest na místě t. z, s e s t e jňovací způsob přednesu.
Se stanoviska hudebního bylo třeba recitanty žalmových vzorců uvésti na střední výši lidského hlasu, na tón »a*--, a za tím účelem antifony a žalmy transponovati. Mezihry bulte jen tam mezi antifonami učiněny, kde toho vyžaduje modulace do nové toniny. Jinde by mezihry rušily organický celek nešpor. Priívod varhan nezakrývej zpěvu, nýbrž rhytmicky splývej se zpívaným slovem !	D. O.