XXXVIII.	CYRILL	151

jak výbojnou. Vzpomínám příkladně něžného »Et incarnatus est« (sopránové solo) a »Benedictus« (solo baritonové) z jeho mše »In honorem scti. Eugenii« — nádherná to místa ; že by byla zvlášf volně psána nikdo by netvrdil.
Má-li » Jubilaea« leckde chorál nebo jemu podobný útvar za podklad k motivu, produkuje zas jinde motivy, jichž melodika nemá s chorálem docela nic společného a není vázaná ničím, leč snahou uchovat melodii vážný ráz. (To. se Nešverovi vesměs výborně zdařilo.)
2.	Harmonika.
Přerozeno, že také po této stránce Nešvera pracoval chudě na svých prvotních dílech ; skláněl se také tu k Foersterovi st. a tu -- zvlášf s počátku — dbal právě v tomto ohledu toho, aby se vyhnul analogiím s hudbou světskou. Nešvera ve s v ý c h novějších skladbách má v tomto ohledu dost volných kombinací, po jakých v prvých dílech není stopy (abych zůstal při citované mši aIn honor. seti. Eugenii« cituji z ní aspoň zajímavé: YCrucifixus ). Mnoho nového přináší také tu »Jubilaea« : kolika stupnicemi moduluje již v I. >-Kyrie« Nešvera než k závěra se dostane; ten půvabný nekliď ve sledu stupnicově různě laděných akkordů zůstane i pro další části skladby charakteristickým a zvyšuje jistě její zajímavost. Podobného místa jakým je ono z Creda« (»lumen de lumine«) těžko opravdu jinde hledat u Nešvery.
3.	Polyfonie.
Tu nemohu konstatovat než, že Nešvera zůstal takým, jakým byl dřív; právě toho si vážím. Z církevní hudby polyfonická práce mizet nemůže a nesmí: vždyf ta právě založila nám novou, lepší hudbu chrámovou. Připomínám, že Nešvera užil na konci »Gloria« a »Creda« fughett s účinnými závěry. Zdá se mi, že přetrhl tím v těchto dílech volný proud skladby trochu příkře.
4.	Charakteristika textu hudbou.
Zde mnoho šířit se ňepotřebuji : stačí vzpomenouti jenom několika typických míst. Nápadné vyjímá se svým realistickým založením »Crucifixus« (str. 22. a 23. partitury) — je zrovna lisztovsky psané, tak je tvrdě podáno a účin silný musí vyvolat. Podobně výrazně je napsáno »Miserere« v . Glorian i v »Agnus«. Od těchto chmurných míst výhodně odráží se elegicky vypravené »Et incarnatus est« a »Benedictus«.
Citovaná místa sama o sobě mi postačují k výroku, že Nešvera uvedl tu svou hudbu. v docela těsný vztah s textem; v tak těsném spoji, jako v této mši, dosud hudba s textem u Nešvery nestála (mám hlavně mešní komposice na mysli).
Podrobnéjší rozbor těchto detailů dal mi tento úsudek:
Nešvera v této mši drží se směru daného mešními skladbami vyšlými po v De profundis« a něco dále ho ještě provádí. »Jubilaea« je mi dokladem, že nový krok vpřed byl u Nešvery rozhodně Mastným.
Těší mne, že mohu na konec napsati : Nešverovo fysické stáří je pro jeho uměleckou práci bezvýznamným; nám Nešvera svými novějšími pracemi víc a víc mládne.
su
K DĚJINÁM VARHAN A VARHANNÍ HRY V CECHACH.
METHOD LUMÍR SYCHRA. ,DOKONČENI.)
Z vláště však vyni1<1 Belgičán Karel Luyton pocházející z Antverp (nar. asi v polovici
XVI. stol.) R. 1576 stal se členem kapely Maxmilianovy a po té Rudolfovy. Dvorním varhaníkem jmenován r. 1582 po zemřelém Vilému de Formellis, načež po smrti kapelníka Filipa de Monte r. 1603 dosáhli hodnosti dvorního skladatele. Luyton byl jako skladatel velmi c`inný. Z četných jeho skladeb známy jsou mezi jiným i dvě skladby pro varhany: »Fuga suavissima« a »Ricercar«. První z nich vydal nově A. G. Ritter.')
Výlučné postavení varhaníků v kapelách jeví se i v jejich platech. Císařský varhaník Cyprian Waldyk r. 1561 měl 78 kop míš. Luyton dostával s počátku 10 zl. měsíčně, později jako dvorní varhaník 25 zl. měs. Mimo to měl jako každý varhaník císařský i nárok na pensi (»provision«), jež mu vyměřena na 200 zl roč. 1 varhaníci
1) Tomek X[, 412. V. J. Novotný: Nová data o Karlu Luytonovi (Dalibor 1899, 261 n.) J. Branberger: Několik slov o skladbách Luytonových (ib. 1900, 87 n.) A. G Ritter: Zur Geschichte des Orgelspiels im 14-18. Jahrh. 11. B. 55 sq.