XXXVIII.	CYRILL	147

Původ její jest hledati as ve Francii. Slovo S e q u e n t i a byl vlastně odborný název hudební, který označoval dlouhé, umělé a obyčejně jásavé melodie, které se pojily k alleluja mešního graduálu a zpívaly se na hlásce a. Nazývali se též jubilus. Poněvadž pak těžko bylo si celé, dlouhé tyto melodie vštípiti v pamět, nastal zvyk, podkládati melodie nejprv částečně slovy, která ovšem nebyla metricky členěna jako jsou členěny na př. hymny. Obyčejně tyto texty skládaly se ze dvou stejných oddílů, jímž se táž melodie podkládala. Teprv později celé tyto jubily podkládány' texty a representantem této starší formy jest mnich svatohavelský Notker.
Byl to zvláštní muž, ctihodný tento mnich Notker příjmím Balbulus, narozený ko lem r. 840 ve švýcarském místě Elggu z vysokého rodu šlechtického. Vstoupil tam do školy a vzdělav se ve vědách i uměních, stal se ozdobou téhož kláštera svatohavelského. Ekkehard IV. takto nám ho charakterisuje: »Notker, hubený na těle, ne však na duchu, koktavý hlasem, ne však duchem, v neštěstí trpělivý, ke všem mírný, byl přísným do zorcem kázně pro našince. Byl nádobou Ducha sv., nad níž dokonalejší za jeho dob nikde nebylo lze nalézti«. Karel Tlustý tázal se ho o radu a když r. 883 zavítal do kláštera svatohavelského, zvláště ho vyznamenával. Zemřel jako světec r. 912 a Julius lI. papež dovolil r. 1513 jeho úctu v klášteře svatohavelském. Muž ten byl původcem sekvencí. Sám se přesvědčil, jak upadají krásné melodie zdobící poslední alleluja graduálu v zapomenutí a přer-í,ýšlel, jak tomu předejíti. Kněz z rozbořeného kláštera Gimedion na Seině přinesl do kláštera svatohavelského antifonář, v němž našel Notker melodie alleluja podložené textem, a to ho přivedlo na myšlenku činiti podobně. Nespokojil se však pouhým podkládáním textu, nýbrž skládal pak zpěvv podobné sám. Zvláštním bylo, že nepatrné zjevy přírodní dovedly fantasii Notkerovu ke skladbě roznítiti. Podle pravidelného skřípání mlýnského kola složil krásnou melodii sekvence: Spiritus sancti adsit nobis gratia. Nejslavnější a spolu nejznámější jest sekvence »Media vita in morte sumus«, kterou složil, když spatřil dělníky pracující na stavbě mostu přes údolí martinské, kterak nad propastí takřka visí mezi životem a smrtí. Zpěvu toho užívala vojska křesfanská jako písně válečné, ba na Rýně připisovala se jí kouzelná moc. Celkem zachovalo se nám od Notkera sekvencí asi padesát.
fllá tedy slovo S e q ue n t i a původně význam hudební, tolik jako melodická řada tónů. Později přešel tento název i na text jim podložený. Ostatně se vyskytuje i jiné pojmenování, totiž »prosae«.
Rozumí se, že nezůstalo při tomto způsobu sekvencí. Sekvence nezůstala pouhými prosaickými, nenejvýš parallelismem nebo rhytmem spiatými veršíky, nýbrž se z nich vyvinul nový druh poesie, který byl diametrálně rozdílný od hymnů.
Hymny řídily se po většině antickou klassickou metrikou, tedy časomírou. Sekvence, která znamenala zpěv syllabický, na každou notu slabiku, nemohla pro svoje účely této, řekl bych těžkopádné formy užiti, proto volen přízvuk slovný a brzy se k tomu přidružilo čítání slabik a rým. Tím nabyly tyto básně živosti, pohyblivosti, výraznosti a a plynulosti, ale co nejdůležitějšího i také lidovosti, a tak se staly vlastně východištěm zpěvu lidového posvátného i světského.
Nebylo sice dosaženo ihned dokonalé formy té, která na rozdíl od časoměrného básnictví, jež si oblibovalo jambus, užívalo trocheje, ale vrcholem těchto sekvencí jest právě sekvence o utrpení a bolestech Panny Marie:
Stabat mater.
Právě tato sekvence jest nám zároveň dokladem, jak vnikaly do lidu zpěvy ty. Stabat mater zpívaly zástupy flagelantů, této sekvenci dostává se hojných překladů do jazyka lidu, ač žádný z nich nedosahuje oné hloubky výrazu, lahody zvuku a živosti jako originál.
Sekvencí vzniklo na sta a veliký počet byl přijat do mešní knihy. Když po sněmu tridentském Pius V. (1570) provedl opravu missálu, padla za obět většina sekvencí jen čtyři zbyly a k nim, když pak zaveden přičiněním řádu Servitů, či sluhů P. Marie svátek Sedmi bolestí Panny Marie, přistoupila krásná sekvence — Stabat mater.
Sekvence ta se skládá z desíti veršů, které složeny jsou ze dvou zcela shodných strof střídavých.
Každá řádka jest osmistopá, obsahující čtyři úpiné přízvučné trocheje, které jsou zároveň spiaty rýmem. Řádka třetí jest sedmislabičná čítající tři trocheje nebo i daktyl, tedy se v akcentu od sebe liší. Tento řádek třetí, jest rýmován vždy s třetím řádkem