134	CVRILL	XXXVIII.

chovala v sobě takovu náplň nadšení božského, jako Jacoponova, ta musila jako vyráží strom, jehož cévy napiněny jsou mízami, do listí, vyraziti písněmi na venek.
Gia non si pub l'abandonar Se occultare; in essa si si forma il giubilare,
prorompe in canto	.
Ne, nelze víc tu náplň v srdci stajit; v ní musí slast v jásotu výraz najít, a trysknout písní . . .
Právě pak tato jeho láska ke Kristu, k trpící matce Páně zplodila jeho hymnus »Stabat mater«.
Nebyl však konec života Jacoponova klidný. Jeho nezměrná láska ke Kristu pinila bolestí srdce jeho při pohledu na tehdejší poměry světové.
Slabý svatý papež Coelestin nedovedl odraziti francouzskou ruku hrabivou, která se po církvi vztahovala, a když Coelestin se vzdal a energický papež kardinal Gdi:lanl dostoupil stolce Petrova jako Bonifác VIII., domníval se Jacopone, nejsa blízek událostem, a věře nepřátelům jeho, že nebyl právně zvolen a jest pouze uchvatitelem moci, který jí proti svým protivníkům tvrdě užívá, — odkud se dá vysvětliti jeho prudká, ba bezohledná otevřenost, která z některých básní jeho i na papeže Bonifáce namířených, tryská. Jacopona stihl žalář,-"z něhož r. 1303 vyšel. Ale dny jeho byly sečteny, odebral se do františkánského kláštera v Collazone, kde zemřel v posvátné noci vánoční r. 1306 podle podání právě v té chvíli, kdy kněz u oltáře zanoiil jásavé >Gloria«•
Život jeho odůvodňuje zajisté náhrobní nápis, který mu v Todi, v kostele sv. Fortunáta postavil biskup. Neméně vystižně zakončuje životopis Lukáš Wadding ve svém díle »Scriptores ordinis Minorum« v Římě 1650 vydaném: »Míra dixit, fecit et scripsit«. Podivně mluvil, žil a psal.	(Dokončení.)
aa
K DĚJINÁM VARHAN A VARHANI`Í HRY V CECHACH,
METHOD LUMÍR SVCHRA. (POxRAČOVÁNí.)
)ba názvy měly však i širší význam, označujíce mnohdy součást varhan obyčejných
(přední, zadní positiv), někdy i rejstříky varhanní (regály), jak viděli jsme již u varhan svatovítských.') Tatáž slova udržela se rak i tehdy, když již nástroje jimi označované neustálým zvětšováním značně podobu svou změnily, tak že konečně od varhan obyčejných skoro jen menšími rozměry se různily. Positiv toho druhu zobrazen jest na obraze literátů prachatických.") Takovéto positivy zaváděly se asi vubec tam, kde bylo potřebí dvou i více varhan, především u kúrů literátských, které rozděleny jsouce mnohdy na dva sbory, český a latinský, měly i dvoje kruchty a tedy i dvoje varhany. Literáti mladoboleslavští měli na své kruchtě kromě malého posil14u patrně ještě starého typu a vedle varhan velikých z r. 1657 ještě veliký positiv, zhotovený Ulrichem Ertlem z Prahy r. 1613 celkem za 177 kop 40 grošů míšeňských. ')
Tak tato zvláštní odrůda varhan — varhany přenosné, přetvořila se časem z původních miniaturních nástrojů na ruce nošených v nástroj s obyčejnými varhanami již téměř totožný, stavši se ještě před ukončením této veliké proměny, již začátketn XVI. století nástrojem s varhanami odedávna v kostelích užívanými rovnocenným.

3. Varhanictví a varhanářství.

Varhaníky mužeme i v tomto období rozdělovati na 3 kategorie: varhaníky-kněze, varhaníky-učitele a varhaníky z povolání.
Pokud zprávy popřávají místa k dedukcím, obíraly se osoby duchovní varhanictvím ve velikých chrámech a pak v kostelích klášterních, tedy jako dříve hlavně tam, kde bylo větší množství kněží. Platí to zvláště o chrámu sv. Víta, kde službu varhanickou
') Srv. nahoře s. 19, p. 5, 6. ") Nahoře s. 22.
3) Tadra, Památník Hlaholu 1886, s. 50, p. 87. Bareš 1. c. 13, 15.