XXXVIII.	CYRILE	133

býti Umbrii jen mírný -modrý horizont mystického snění vhodným pozadím. Zdá se to jakoby přirozeným zákonem, že se právě tu František z Assisi narodil, kázal a umřel ; že tu podivný světec Jacopone da Todi zpíval svoje chvály mezi peprným žertem a bolestnou opravdovostí; že odtud se ubírali zástupové kajícníků, aby vedli křížovou válku proti hříchu, a že tento kraj pomáhal zpečetiti vítězství kříže nad pohanským Rímem legiemi mučedníků. Vroucnost nesčetných hrdinů víry a mučedníků jakoby byla obestřela líbezný kraj ten gloriolou, jež v lesku snivě krásných západů má viditelný svůj symbol. Příroda, duše lidu a umění pojí se tu v trojzvuk dokonalé harmonie, jenž dojímá jako měkký akkord Des-dur. Kdo ho neslyší, kdo prohlašuje Umbrii jen za krásn ý zelený, úrodný kraj, tomu chybí sluch pro tiché svrchní tóny veliké hudby všehomíra.
Z té půdy vyrostl sv. František z Assisi, z té vyšel jeho žák a řeholní bratr Jacopor,e da Todi, z té vytryskl žhavý květ básnický »Stabat mater«.
V malém městečku umbrijském Todi nedaleko Spalatra zdobil hrobku skladatele nStabat mater« tento nápis: »Qui stultus propter Christum, nova mundum arte delusit et coelum rapuit«. »Stav se bláznem pro Krista, novým uměním svět pobláznil a nebe urval.«
Jest to případný epitaf pro muže, jakým byl Jacopo z váženého rodu Todijského, Jakuba z Benediktis.
Rodina jeho dei Benedikti byla vznešená, rok jeho narození není znám, podobně se nám nedostává zpráv o jeho dětství, leda bychom některé narážky v básních jeho chtěli pokládati za reminiscence z dětství. Z kusých poznámek víme, že jinoch skvělého nadání věnoval ze záhy studiu obojího práva na vysokém učení právnickém v Bologni, které tehdy bylo na vrcholu slávy a světové pověsti, a stal se pak advokátem ve svém rodišti. Celou silou muže věnoval se svému povolání, ale zapomínal, jak sám doznává, pro právníka na křesfana, byl milovníkem světského lesku a přepychu, s největším úsilím hledal cti a důstojností, neštítě se při tom ani tehdy známých podvodných praktik. Snad přehání pozdější kajícník, když dí o sobě: »oltra modo avaro, superbe e sottoposto alle vanita e miseria del mondo«. Za manželku vzal si dívku Todskou, vznešenou a krásnou, při tom ženu bohabojnou, která sice na zevnějšek podle vůle manžela rovnala se ostatním dámám, soukromě však žila po způsobu klášternic v tuhé kázni.
Tragická smrt milované choti způsobila obrat v jeho životě. Při národních hrách v Todi, kterých se podle vůle manželovy s ostatními vznešenými dámami zúčastnila, sřítila se tribuna s nimi a těžce zraněnou svoji ženu vynesl zděšený manžel za všeobecného zmatku z trosek tribuny. Chtěje uvolniti roucho k smrti pracující choti, poznává, že pod nádherným, zlatem, drahokamy zdobeným šatem má na těle žíněné roucho kající.
Toto cilicium na těle umírající choti vrhlo neočekávaně ostré světlo na život a smýšlení milované manželky a působilo jako paprsek milosti, který způsobil obrat v jeho nitru. Prudká jeho povaha dlouho se touto ranou potácela nad propastí šílenství. Obrácení stalo se roku 1268. Bylo to v době, kdy z Perugie vyšel první zástup flagellantů s červeným vlajícím praporem. Jakub statek svůj rozdal a nalézal zvláštní rozkoš v tom sám sebe ponižovati. Jakési projevy divoké kajícnosti hnaly ho k činům, které podle názoru jeho spoluobčanů hraničily na šílenství: »Jako dříve svými právnickými vědomostmi usiloval o slávu světskou, tak hledal ted divokými projevy světa a sebepohrdání posměch a potupu. Nedivno, že mládež podivného toho muže činí terčem svých vtipů a škádlení a volá za ním: »Jacopone, Jacopone«, jakobychom řekli »Bláznivý Kuba«. A Jacopo se cítí přezdívkou touto poctěn a přijímá ji pro vždy za svoje jméno.
Deset let trval tento stav v životě Jacoponově. Po desíti letech r. 1278 zaklepal konečně na dveře minoritského kláštera, prose o přijetí. Představení, znajíce kousky jeho divoké a nevázané kajícnosti, rozpakovali se přijmouti za člena muže, kterého celé město, ba celý kraj pokládal za blázna. Ze jím není, dokázal Jacopone dvěma básněmi, jednou v jazyce latinském, byla to krásná sekvence »Cur mundus« o marnosti světa a druhou v jazyce vlašském, v nářečí své otčiny.
A básně otvírají Jacoponovi brány klášterní a Jacopone odměňuje řád svůj tím, že se stavá jedním z největších básníků řádu sv. Františka.
Jako chudý syn sv. Františka zanechal sice Jacopone výstředního svého života, avšak nepozbyl pohrdání sebe, lásky k odříkání a pokání, jímž láska jeho ke Kristu rostla v mohutný veletok, z něhož pak tryskaly ony písně, jimž se obdivujeme.
»A od těch dob«, abych užil slov životopisce jeho v naší literatuře: »— stává se jacopone jedním z největších mučedníků a pěvců lásky. Věru že od časů sv. Pavla až po Jacopona nebylo slýchat takových hymnů nebeské lásky, jaké zpíval Jacopone. Čí duše