132	CYRILL	XXXVIII.

Z toho jest patrno, že jen ten, kdo proniknut jest touto velikou myšlenkou a touto vírou, dovede ve své hudební komposici vyjádřiti pravý život, hloubku lidské bídy, svatost božské lásky a vznešenost díla vykupitelského. To jest to, čemu se obdivujeme ve skladbách starých a nových slavných mistrů církevní hudby. Slyšíme a cítíme jejich hlubokou zbožnost a jejich velikou víru a jejich oddanost Pánu Bohu. -- Když slyšel papej Pius 1V. po prvé mši Jana Palestriny »missa Papae Marcelli«, skladbu to, z níž vane při vší jednoduchosti tak vznešený a tak nadšený duch, tu zvolal: »To jsou zajisté ony zvuky, které slyšel evangelista sv. Jan v nebeském Jerusalemě a jímž dal jiný Jar! (Palestrina) opět zavzníti v pozemském Jerusaleměr,.
V písmě sv. ve IV. knize královské (kap. 3) vypravuje se toto: Král judský Josafat a král israelský Joram táhnou proti králi moabskému. Vojsko jejich trpí ne-smírnou žízní a klesá mdlobou na poušti. Tu volají proroka božího Elisea, aby jim vyprosil a zvěstoval pomoc od Boha. Přichází prorok a jest pin zármutku a pin svatého hněvu nad hříchy obou Lohu nevěrných králů. I káže prorok, aby přivedli hudce, I hráli hudci svaté písně a srdce proroka napiněno jest svatým ohněm a nadšením a on předpovídá oběma králům vítězství a pomoc boží. -- Harmonické zvuky písně napinily jeho srdce pokojem a utišily jeho hněv, že schopen byl vniknouti duchem svým v záměry božské.
V tomto obrazu kéž by viděli ti, kdož pěstují církevní hudbu na kůrech kostelů naší vlasti, své vznešené povolání. Přicházejí věřící v den Páně, v neděli, v den odpo - činku do chrámu Páně. Přicházejí umdlení prací, se srdcem piným starostí a svízelů, s duší obtíženou rozličnými náruživostmi a snad i těžkými hříchy. Nemají síly, tremají nálady pozdvihnouti duše své umdlené k Bohu. Tu vám, velectění pánové, kteří kostelní hudbu provozujete, svěřen jest krásný úkol, abyste posvátnou hrou na varhany a zpěvem církevním naladili duše věřících a učinili je přístupnějšími, aby setřásli únavu s duší svých, aby s radostí přijímali slovo boží a poučení Ducha sv., aby hudba a zpěv chrámový do duše jejich vnikal, ji očišfoval, šlechtil a k životu ctnostnému mocně rozněcoval. A končím slovy, jimiž jsem počal, slovy apoštola národů: »Napiněni bulte Duchem sv., mluvíce vespolek v žalmích a chválách a písních, zpívajíce a plesajíce v srdcích svých v Pánu«. Amen.
ea STARAT MATER. NAPSAL KANOVNÍK VÁCLAV MULLER.
j
sou dojmy, které ani po letech neztrácejí na své síle, jsou dojmy, které nelze jinými sebe silnějšími smazati, jsou dojmy, které v piné záři vracejí se zas, kdykoli v tajemné dílně ducha lidského udeří se na kláves, který případnou strunu rozezvučí. Tak stalo se i mně, kdy mi bylo uloženo, abych promluvil o překrásné naši sekvenci »Stabat mater«,jednom z nejvelkolepějších projevů středověkého básnictv1 latinského, která s podobným zpěvem »Dies irae« tvoří vrcholy, ke kterým se síla ducha lidského, hloubka pravdy křesfanské a vzlet básnického nadšení vypial.
»Stabat mater« vzniklo na nivách Umbrie a při pouhém tomto slově vynořuje se v mysli mé obraz nezapomenutelný na tento kraj požehnaný. Brzo ráno před pátou stanuli jsme na jaře u chrámu Sta Maria degli Angeli, v rovině pod Assisi, u kaple, kde sv. František založil svoji Porciunkuli. Kraj probudil se již a vyšlé slunce svým jasem jako pelem zlatým krášlilo stromoví, noříc vše do toho jasu, nad nímž v piné již záři bělelo se na vrchu Assisi s mohutným zdivem, věžemi a tvrzí, jako orlí hnízdo, z kterého se závoj ranních mlh právě pozdvihnul. A v kraji dole, kde voněla půda skřopená rosou, ozýval se ladný zvuk zvonků, které bílý skot měl na červených stužkách pod krkem, jak se ubírali na trh do Perugie, která do mlh na obzoru se halila.
Byl to dojem, který srdce povznáší a naplňuje radostí a dává tušiti blízkost toho, k němuž volá sv. Franlišek v nesmrtelném svém hymnu ke slunci al — sole.
Attissimu, omni potente bon signore, tue son le laude, la gloria, 1'onore e onne benedictione !
Nejvyšší všemohoucí, dobrý Pane, tvé všechny chvály jsou, i sláva, čest a všech požehnání, V tomto kraji povstalo »Stabat mater«. Nebudeme se tomu_ diviti.
Spisovatel jeden mluvě o Umbrii napsal: Kdežto kvetoucí kraje toskánské zjasňuje nejveselejší líbeznost a Řím ve velikosti své věčnost samu ctihodně představuje, může.