XXXVIII.	CVRILL	131

Kunstbestrebungen). P r a v é u m ě n í jest mravné, jest ctnostné a vede k původu všeho dobra a krásna, k Bohu. Kristus Pán přinesl pravé poznání Boha a ukázal nám cestu k němu. Církev sv., již božský Mistr založil a jíž odevzdal učení své a učinil sprostřpdkovatelkou mezi Bohem a lidmi pro všechny dny až do skonání světa, církev užívala a užívá umění k oslavě boží a ku vzdělání a. povznesení lidstva.
Křesfanské uméní v rukou církve vyspělo a dosáhlo svého vrcholu. Kdo by z nás chtěl tento fal{t popírati, z nás, kteří jsme se zrodili v církvi katolické, kteří čerpáme z kultury křesfanské, kterou církev vytvořila a vychovala? »Největší umělecké dílo povstalo vždy jen tam, kde předmětem jeho bylo to nejvyšší, náboženská víra, a umění o to se snažilo, aby tomu, co víra obsahuje, dalo nutnou, důstojnou zevnější formu« praví Kugler básník a historik umění.
Církev k oslavě služeb božích stavěla velikolepé chrámy a nešetřila obětí k jejich výzdobě uměním sochařským a malířským; církev má však z uměn ještě starší dceru a tou jest z p ě v a h u d b a c í r k e v n í. Úkol zpěvu církevního jest oslavovati Boha a povzbuzovati srdce lidské ke zbožnosti.
Pěstování hudby a posvátného zpěvu vždy ležeio na srdci církvi. Již v prvních stoletích, když křesfané krutě byli pronásledováni, scházeli se za noci do podzemních pohřebišf —katakomb — aby klidným posvátným zpěvem velebili Hospodina a doprovázeli po sv. liturgii — obět mše sv. a vyprošovali si sílu od Pána, by v mukách a smrti zůstali mu věrni. Z temnosti katakomb přesídlila se církev do nádherných chrámů a nejlepší mužové církve a světci sv. Basil, sv. Jan Zlatoústý, sv. Athanáš, sv. Silvester papež, biskup Ambrož a svatý papež Řehoř a mnozí jiní výteční duchové věnují síly a nadání své k zdokonalení a pěstování zpěvu církevního a novými a novými duchovními písněmi, hymny a skladbami hudebními obohacují hudební poklad církve
»Církev jest uměleckým ústavem, v němžto obecný lid i umělecky se vzdělává. V chrámech našich staví se lidu na oči předměty umělecké z umění výtvarného, stavitelství, sochařství a malířství, nad to pak má ušlechtilá hudba oslavovati služby boží a tím spolu ušlechtovati duši lidskou. Ideálem sboru zpěváků v chrámu Páně jest ona pravda, že zúčastňují se s obětujícím knězem na posvátném úkonu nejsvětější Oběti a že tak přispívají k vykoupení lidstva.« Pravil skladatel Kónen r. 1875 na ceciliánském sjezdu štyrsko-hradeckém.
Jak vznešený úkol má zpěv a hudba církevní!
Ve službě veřejné, společné a tedy zevnější služby boží předstupuje před nás posvátné umění hudby církevní, aby slovem, rhytmem a tónem a jeho barvitostí budilo v nás city .a myšlenky vnitřního nazírání na Boha a vnitřní zbožnosti. Kdo z nás by to necítil? Cím jest pták bez křídel, čím jest řečník bez hlasu, čím jest duše bez orgánů tělesných, tím jesi žalm bez hudby, tím jest píseň bez melodie, tím hymnus bez zpěvu a tím i společná pobožnost bez hu by. Na perutích tónů nese se duch lidský a slovo lidí k věčnému Slovu. Jednotná harmonie rozličných hlasů jest to, jež nám vyličuje pořádek a jednotu všehomíra, jež nám před oči staví Svornost a společenství církve svaté, která všechny lidi všech národů sjednocuje a shromažduje v jeden chrám boží. Co ani velkolepá stavba chrámová se svými sloupy a klenbami, se svými obrazy, malbami a sochami vyjádřiti nedovede, co ani jazyk lidský, jak praví apoštol Páně, vysloviti nedovede, až tam sahá říše tónů —hudba posvátná — unášejíc člověka až před trůn boží; co se vysloviti nedá, to vyslovuje hudba a to jest její přednost před uměním ostatním, praví věhlasný kazatel dr. Veit o církevní hudbě.
Církevní hudba, hudba církve katolické, hudba při mši sv., kde Kristus Pán se za nás obětuje, má za thema slovo sv. evangelia »Tak Bůh miloval svět, že Syna svého jednorozeného dal«. (Jan 3, 16.) V »Kyrie eleison« zaznívá touhapo smilování božím, v »Christe eleison« touha po Vykupiteli, v radostném »Gloria« raduje se církev z narození Páně a v Gradualu a Alletuja jakoby oblak kadidla vystupoval k trůnu božímu. V »Credu« Opakuje se toto thema, nebof líčí se v něm všemohoucí věčný Bůh a Otec, který tak miloval svět, že Syna svého jednorozeného dává, aby On byl Vykupitelem světa, jenž se za nás obětuje a umírá. Slavně vstává Kristus Pán z mrtvých, vstupuje na nebesa, se-sílá Ducha sv. a opět přijde soudit živých i mrtvých, aby věčnou odplatu dal nám dle zásluhy. L V této čisté a nezměrné lásce poznáváme svatost Boha, již oslavujeme v »Sanctus«, a tuto lásku, o níž apoštol Páně praví: »Miloval nás a sama sebe za nás vydal«, opěváme, jí se klaníme a ji vzýváme s vděčným pohnutím a s kající pokorou v dojemném »Agnus Dei«. Po celou' mši svatou duši věřící prochvívá slovo >Tak Bůh miloval svět«