xxxviiI.	CVRILL	57

K DĚJINÁM VARHAN A VARNANNI HRY V ČECHÁCH
;METHOD LUMÍR SVCHRA. (POKRAČOVÁNI.)
I1.
OD UKONČENÍ VÁLEK HUSITSKÝCH DO KONCE XVII. STOLETÍ. i. Varhany v hudbě církevní.

Hromadné rozbíjení varhan po kostelích pražských i venkovských, s nímž setkali jsme se při samém počátku války, skončilo se přirozeně poklesem a konečným zánikem strany táborské. Pádem Táborů zanikl i dlouholetý odpor proti varhanám vůbec, a projevil-li se někdy později, nedosáhl již nikdy té síly, aby vyvolati mohl účinky tak dalekosáhlé. Jen u C h e 1 č i c k é h o znamenati lze ještě názor hře varhanní i zpěvu nepříznivý. Ve své »Postille« zavrhuje totiž oslavu Boha >skrze píšfaly varhanuov«.r) Kárná slova Chelčického nevzbudila však aspoň v této věci značnějšího ohlasu.
Strana m í r n ý c h p o d o b o j í c h pak počínala si v tom ohledu s krajní umírněností. V řadě donátorů, kteří po válce, hlavně v době Jiřího z Poděbrad, pamatovali ve svých závětech na stavbu i opravu kostelů a na pořizování v nich nových varhan, najde se zajisté i hojně utrakvistu. První ze zápisů takovýchto odkazů v pražských městských knihách zanesených týká se varhan u sv. Vojtěcha a datován jest k r. 1461. ) V té příčině muže býti směrodatnými náhled mistra V á c l a v a K o r a n d y z P l z n ě, administrátora podobojích v letech 1471-97. Koranda totiž v listě v době úřadování svého faráři čáslavskému poslaném projevuje i šířeji mínění své o přípustnosti varhan v kostelích. Jen v případech, kde objevila by se v osadnictvu nechuf proti varhanům ještě před jich postavením, mělo by se od stavby jich úpině upustiti. Kde však byly by již déle v ttžívání, nelze proti nim fiičeho namítati, případný však odpor osadníků nutno přemáhati spíše laskavostí a vzájemnou dohodou.')
Příkřeji proti varhanům postavili se až zase později L u t h e r á n i, kteří zavrhovali všechny ceremonie »křesfanú římských« a slavné mše jejich s vícehlasým zpěvem a s hrou na varhany.') Stejně však obraceli se i proti častým procesím utrakvistů s monstrancemi po uljcích pražských obzvláště v době rozmíšek mezi stranami pořádaným a spojeným obyčejně s vystavováním monstrancí a slavnou mší se zpěvem a varhanami
') Zd. Nejedlý: Dějiny české hudby, v Praze 1903, s. 20.
2) Zikm. Winter: Kult. obraz čes. měst, v Praze 1890, 1, s. 433, 455. Týž: Dějiny řemesel a ob-chodu v C. v XIV. a XV. st. s. 843, p. 7.
.3) Manuálník M. Václava Korandy, vydal ]os. Truhlář v Praze 1888, s. X111, 115. — >,XVII. De compafernitate —lam post pretacta de organis, pro quibus est dificultas placuit paulisper insinuatum ire. Si, priusquam fuerunt inchoata, acta fuisset repugnantia, ut reor, caruisent fundamento, loco et sono; dum vero perfecta noscuntur, videntur non ab re tolleranda, cum, ut dicitur, Tue Caritatis consensu opus illorum est pertentatum et inchoatum, et dumtaxat pro magnis festivitadbus usus eorum fertur exercendus. Nititur in vetitwn sepissime plurimorum insolentia. Benevolencia magis quam districtione eiuscemodi flectuntur. Nabere licet ea in re sustinentiam, ut nunc est dígnum, tum quia et apostoli beati, canente de actibus illorum historia, sustinebant pro tempore nonnulla, tum quia pro impensis sicut alibi alios ita et vestrafes fatigatos, suaque super voluntate saturatos postponibile est e vestigio nauseaturos et penitentiam acfuros; tum etiam quia non minutam in ceteris ministeriis dei misteriorum Tuam ad Dilectionem habent caritatem. Hac profecto stavte illorum et vestra sustinentia, pietate et modestia ad illos, cicius, facilius seciusque hec et alia ducentur et reducentur in profectum beatum; erit quoque subinde deo disponente cuncta rectissime respectus utrorumque admodum in suavitate conversationis et in conversatione suavitatis temporibus in futuris.,.
°) Kronika Bartoše písaře (FRB V1, 34, 35). Kap. 9. — »Křesfané římští — nic se o víru ani o službu a poctu boží pravou — nestarali s učiteli svými; a tak, jakž z ustanovení lidského kněžíe je tomu učili a jakž sami v rozkošech života živi byli, že též jen na kratochvílném náboženství nehnětlivém, totiž s varhany, s několikerotvorným zpíváním, víc frejířským nežli křesfanským stavěli, ke cti a chvále boží to obracujíce.«
') Paměti o bouři pražské roku 1524, IV. (FRB VI, 303). »Tuto nejprv položí se pro snaďší vy-rozumění, potom, odkud jest nejprve pošlo vystavování monstrancí — Léta 1415 byl jest v Praze ně-jaký farář, jménem Zil<mund, a držel faru u sv. Štěpána na Nov. městě a druhú u sv. Martina v Starém městě. Ten, když viděl, že se lidé obrazíim klanějí, ponejprv vystavil monstrancí s tělem božím — a tak lid boží — namlouval, že — všecken řád ke cti té monstrancí činili a na diškant zpívali, na var-hany houdli — a tal< lidu bož. oči i uši napinili, že slepí a hluší byli, a tak slovo boží i sám pán buoh v zapomenutí přišlo. — Potom zamyslili procesí vokolo kostela každý čtvrtek a slavnou mši s kantory