52	CVRILI-	XXXVIII.

Kašpar z Questenberka nucen je dovolávati se generálního vikáře celého řádu, Serváce Layrvelze, aby autoritou svou zasadil se o vymýcení nástrojú hudebních z bohoslužby. Podávaje mu zprávu o stavu a poměrech jednotlivých klášterú v provincii, píše Questenberk 30. března 1613 zajímavě :
»Pokud se týče figurálního zpěvu, bojím se, že mluvě prostě tak, jak si myslím, urazím osoby jiné. Považuji zajisté nyní za nedůstojné, aby řeholníci osobovali si něco, co nese známku lehkovážnosti a mysli poskytuje jen příležitost k rúznýnl slabostem. Úkolem mnichú, jak správně dí sv. Bernard, je plakati a úpěti.") Jaké však z toho vzešlo ponaučení, když každý opačně touží jen po tom, aby byl slyšen a vychvalován, když city své, prolamuje zpěv obzvláštní melodií a posunky, dle vlastní libosti přednáší tak, že spíše šaškem a hercem, nežli »opoutaným« neboli řeholníkem býti se ukazuje ?11) A přec, ačkoliv jasný kníže, nejdúst. arcibiskup, Otec náš, (t. j. Lohelius), velmi přísně ve všech klášteřích užívání takového zpěvu zakazoval, přec tvrdošíjně znova k němu se vracejí, vřeštíce nejen hlasy, ale i různými nástroji hudebními (Musices variis instrumentis obstrepentes), a ta nejen zvláště na Moravě a v Rakousích, ale i v jistém proslulém klášteře v Cechách, kde dostavše při poslední visitaci od nejdúst. generála řádu 13) dovolení, aby o svátcích při bohoslužbě figurálního zpěvu užívati směli, tohoto dovolení tak zneužívají, že, používajíce velmi často hudebních nástroju, velmi málo nebo zhola nijak řeholní dústojnosti nezachovávají. Rad pak opačných přijmouti nechtějí, že prý nejdůst. generál ke konci listiny visitační, kterou jim zanechal, zakázal, aby nikdo z téhož ustanovení ničeho neubíral, aniž měnil. Co vše z toho se vyklubává, pomíjím mlčením. Každý moudrý snadno toho se domyslí. Prosím, možno-li, aby přísně a krátce s vyhrůžkou nejtěžšího trestu zapověděno bylo, aby napříště na jakékoli dny nebo při jakýchkoli příležitostech řeholníci sami kůr slavili a neužívali jiného zpěvu leč řehořského, o svátcích pak slavnějších, aby k vážnosti a radosti připojovali zbožnost a mírnost mravů. Afsi již zaznívají varhany, kolem nichž když už scházející se hudebníci zpívati chtějí, afsi tak činí, ale ne společně s řeholníky, kteří za piného hluku varhan pěti mají v skrytu srdce Pánu s blahosl. Pannou a mučedlnicí Cecilií: »Staniž se, Pane, srdce mé i tělo moje neposkvrněným, abych nebyl zatracen!« I my používáme od drahných již let o jednotlivých nedělích při -veřejném procesí mensurálního zpěvu (musicali cantu) při litaniích mariánských, ale zpěv je vážný a jen málo liší se od chorálního, tak že zbožnost vzbuzuje. Ale i toho, bude-li rtám poručeno, odhodláni jsme zanechati, ač bych toho mínění byl, že bez úhony možno jej strpěti. Vúbec, bude-li užívání figurálního zpěvu přísnějším rozkazem a pinou autoritou jak v chóru, tak i v konventech zakázáno, stane se tak k nemalému prospěchu řeholního života a k obnově kázně.« 14)
V dopise tom není udáno, který »proslulý« klášter má opat Questenberk zvláště na mysli, ale artikulové, po visitaci r. 1617 Questenberkem opatovi teplskému Ondřeji Ebersbachovi předepsaní, nenechávají nás v pochybnostech, že míněna tu byla Teplá. Osmý artikul uvádí totiž prelátovi na pamět: »Hudbu onu, příliš tnarnivou a s řeholní skromností nesouhlasící, odstraňte od stolu i s kúru! Vždyf nechválí to každý, a cvičení podobné na takovém místě nedoporučuje, ač snad s povděkem se uznává, že se tím pocta prokázati chce. O všech svátcích a dnech všedních i triplexových '') nechf vše se provádí od bratří zpěvem řehořským ! Světští lidé budou moci zpívati u varhan, ostatní však jakékoli užívání nástrojů hudebních je zakázáno. Nic nevadí, že nejdúst. předešlý generál, jehož duše nechf v Pánu žije, jakousi úlevu po té stránce povolil, nebof nejd. Petr Gossetius, jenž nyní vládne, povzbudil mne, abych všechny zlozvyky odstranil, vybízeje mne slovy: »Ty dokonči, co jsi začal; pokračuj a hudbu ze všech klášterů, byf i od předchůdce mého dobré paměti povolena byla, právě tak jako všecky nástroje hudební, vyjma varhany, odstraň, a to proto, aby obřady našeho řádu nepřišly v niveč, aby pozornost v choru nebyla rušena, aby čas modlitbou pouze bezmyšlenkovou a ústní nebyl neužitečně mařen, a aby zbožnost v hudbu a lehkomyslnost, kterou ona
11)	»Monachorum est plorare et gemere.«
»Singulari modulamine et motu cantum frangens, se in suo sensu proruit, ut mimos potuis et theatricos sese, quam religatos sive religiosos profiteantur.,
Františka z Longo Prato, opata kláštera 1'remontrě ve Francii, jenž r. 1601 dlel v Praze a osobně visitoval kláštery v Cechách.
Acta visitationum, str. 465.
's) Slavnostní den řeholní prvého řádu.